Читати книгу - "Контракт на нове життя, Анна Ліє Кейн"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Я хмикнула, сумно посміхнувшись, але змушена була погодитись. Містер Вітан ніби забувся і продовжував говорити, з головою пірнувши у спогади:
- Разом зі мною в камері відбував термін чоловік, який справді прокляв свою колишню дружину. Точніше її будинок, у якому вони разом прожили дванадцять років. Він так і називав його «Проклятий старий дім». Жінку не змогли врятувати, тому що мужик замаскував прокляття під заклинання керуюче будинком, на кшталт системи «домовик».
– Що? - я завмерла, ніби мене громом вразило.
- Так, ось так просто взяв і прокляв власний будинок, звідки його вигнали за пияцтво, - знизав плечима Жак, а потім схвильовано уточнив: - А мені вже можна рухатися?
- Так, - я відповіла відчужено і загальмовано піднялася на ноги: - Можете одягатися. Заклинання прижилося, завтра чи післязавтра стане зрозуміло скільки днів йому знадобиться. Після цього я випишу вам потрібні ліки.
- Чудово, - Жак підвівся посміхаючись. Розвів руки вбік, насторожено потягнувся, а потім захоплено видихнув: — Ви просто чарівниця, міс Міон, таке відчуття, що мені знову вісімнадцять. Давно не почував себе настільки добре.
- Не звикайте, - поспішила я розбавити його веселощі, при цьому намагалася не дивитися на голий живіт і мускулисті порослі чорним волоссям груди чоловіка. Він це помітив і почав швидше одягати кофту під мої пояснення: - Заклинання зараз створює вам опору і має знеболювальний ефект. Після деактивації плетіння тяжкість тіла повернеться, але мине біль і дискомфорт.
- І це вже буде чудово, Елері, красно дякую!
Я не встигла відповісти. У двері наполегливо постукали. Ми завмерли. Навіть Геррі, який тишком-нишком догризав круасан з баликом і овочами, перестав жувати й глянув на двері.
- Елері! — вигукнув Дорайн. Щось було в його голосі таке через що я не роздумуючи відповіла:
- Я тут. Заходьте!
Двері різко відчинилися тієї ж миті. Демон увійшов до кімнати та завмер, зустрівшись поглядом з Жаком. Викладач гідно кивнув, ввічливо побажавши ректорові доброго вечора. Після цього він забрав свої речі та посміхнувся мені:
- Ще раз дякую вам, Елері. До завтра.
- До завтра, - машинально попрощалася я і простежила поглядом за тим як людина пройшла повз замерлого Дорайна. Тільки після цього подивилася в сірі очі гостя, а в них чомусь назрівала гроза. Мені захотілося стиснутись, а краще зникнути з кімнати. Під шкірою розлилося знайоме напружене очікування покарання.
- Що у вашій кімнаті робив Жак Вітан? – холодно спитав демон. Я розгублено відкрила рота, але не знайшла що сказати. За мене знову нахабно заступився Геррі, який почувався поруч із ректором на диво вільно:
- Поїсти нам приніс, поки ти демонес по ресторанах водиш!
Від подібної заяви звіра дар мови втратив і демон. Він лише кинув короткий погляд на коробку з круасанами, а потім повернувся до мене. Я тільки знизала плечима і пробелькотіла:
- Містер Вітан просив допомогти з болем у спині.
– Ви допомогли? – підозріло уточнив демон.
- Так, - мені ледве вдалося кивнути. У хребет наче вставили металевий штир, який не дозволяв рухатися. – Наклала заклинання. Тепер треба буде простежити кілька днів, до відновлення.
Дорайн відвів погляд, пройшов до столу і заглянув у книгу, яка все ще лежала на столі.
- Сідайте, містере ат Рогад, - схаменулась я, вказуючи на єдиний стілець у кімнаті. Демон скептично глянув на нього, а потім на мене. Я зрозуміла його без слів, запевнивши: - Я на ліжко можу сісти.
- Мій візит не буде довгим, - зітхнув ректор. Блиск маленьких зірочок у його райдужках почав сходити нанівець. - Як ви почуваєтеся, Елері?
- Добре, - відповіла надто швидко і заслужила на новий запитальний погляд. Зніяковівши, виправилася: - Тобто нормально. Я змогла залишити прокляття, на мені воно ніяк не позначилося, але коли міс Залія повернеться...
- Про неї можете не турбуватися, - перебив мене Дорайн. Голос його був байдужим і втомленим: - Ви її більше не побачите.
Це прозвучало трохи лячно. По шкірі пробіг холодок. Недоречно згадалися червоні демонічні очі. Більше не побачу? Що демон із нею зробив?
- Ви її... - я подивилася на Дорайна зі страхом і відступила назад. Ректор відповів мені здивованим поглядом, а потім раптом усміхнувся.
- Мені подобається той образ, який ви мені щойно приписали, - іронічно повідомив він, показавши білі ікла: - Але я усунув її іншим способом, більш застосовним до жінок.
Тепер думки звернули в інший кут. Захотілося поправити спідницю сукні, яка ніколи не рятувала, якщо чоловік вирішував, що настав час перекинути мене на стіл, але зараз рука знайшла лише тканину штанів. Глянула на демона і в голові промайнув образ оголеного Дорайна. Щоки залив рум'янець, і я скоріше опустила голову. Ректор, здається, не помітив мого стану, дивлячись у вікно, бо спокійно пояснив:
- Я виконав бажання Нессі, відвів її до ресторану, а потім особисто супроводив у Шедан і передав до рук її безпосереднього начальника. Він мій боржник, тому простежить, щоб комісія нас більше не турбувала. Ваш план удався, міс Міон. Я приношу вам подяку за цю відстрочку, але все ж таки нам доведеться придумати як позбутися прокляття до появи дітей в академії.
- У мене якраз є думки стосовно цього! - Вигукнула я, знову почувши себе на потрібній хвилі. Страх перед чоловіком відступив, тим більше демон не висловлював більше ані крихітки агресії, навпаки здавався якимось розслабленим і затишним. Дорайн глянув на мене з цікавістю, а я вже розповідала: - Містер Вітан розповів мені цікаву історію сьогодні. Він знав людину, яка наклала прокляття на будинок і замаскувала його під керуюче заклинання. Щоправда, Жак не встиг розповісти подробиці.
- Мені варто було зайти пізніше? - скептично скинув брову демон. Я не зрозуміла чому в його тоні ковзнуло отруйне глузування, але все ж таки негативно хитнула головою:
- Ні, ви якраз вчасно, Дорайн. Я все одно збиралася вирушити до вас, тільки-но Жак пішов би до себе.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Контракт на нове життя, Анна Ліє Кейн», після закриття браузера.