Читати книгу - "Воїн-1. Незвідані світи, Олег Говда"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Феєрично! Тайфун! Цунамі!
Та йдіть ви всі прямо на … Зигмунда Фрейда — розкуті, сексуально-революційні, що посторінково вивчали «Камасутру» та інші мудрі книги, рівноправні і цілеспрямовані у боротьбі за праве діло фемінізму, перейнявши від чоловіків найгірші звички, і принагідно примудрившись втратити найкращу частину споконвічно жіночого єства.
Вихор, вир ніжності і ласки поглинув, захлеснув, накрив мене з головою, і вже не можна було розібрати: де верх, а де інша частина світу, і залишалося тільки сподіватися, що благословенної тверді вдасться досягти раніше, ніж розірветься серце або закінчиться повітря. А там, відштовхнувшись ногами від рятівної дна, потужно і сильно вигрібати вперед і вгору: до світла, сонця, життя.
Але чим глибше я занурювався, то чіткіше розумів, що пристрасть Листиці нескінченна. І тільки коли здалося, що помру прямо зараз просто цієї миті — смарагдова безодня, застогнавши і жалібно схлипнувши, розімкнула обійми, дозволивши мені відчайдушним зусиллям вислизнути на поверхню і ковтнути повітря.
А наступної миті я виявився на знайомому острівці, придбаному уві сні в особисте користування, біля жарко вогнища. Цілком голий і чомусь мокрий. І, мабуть, саме для того, щоб уберегти мене від конфузу, весь інший світ завісився щільними клубами молочно-білого туману... Неприємного, треба зауважити, туману. Бо навіював відчуття погляду снайпера, що дивиться в спину з прищуром, крізь окуляр прицілу. Якби я був навіть у повному обладунку і то, без особливої потреби, не став би в цю молочну суспензію потикатися. Мало яка халепа там причаїлася, що оцінює мене не як особистість, а страву чи перешкоду?
І одночасно з цією думкою, звідкись прийшло розуміння, що жодна тварюка не зможе вийти до багаття, ступити на пісок, принесений сюди моїми товаришами. Тому що тут кожна піщинка для всіх без винятку породжень Хаосу та Інферно смертоносніша за укус гюрзи. Тож якщо хтось і загляне на вогник — значить, то свій у дошку. Можна навіть пароль не питати.
Я нахилився і зі щемливою ніжністю зачерпнув повну жменю піску. Теплого, ніжного… що тихо шелестів про щось своє. Ось тільки сховати мені його було нікуди, не кенгуру і не коала... Гаразд, потримаю, в кулаку. Своя ноша не тягне.
Озирався уважніше, але з колишнім результатом. Глуха стіна, вірніше — купол, ворожих клубів водяної суспензії… або диму і відвойований у неї багаттям, п'ятак діаметром півтори дюжини кроків. Все.
Ах, так, мало не забув: поруч із багаттям, з розгубленим виразом на морді обличчя, блимає очима одна одиниця представника роду гомо сапієнс, або — якщо бути скромнішим — гомо еректус. Тобто — я. Цілком не уявляючи собі: як сюди потрапив і куди тепер бігти? А хто б себе інакше відчував, якщо ще хвилину тому, він ммм... активно відпочивав із лагідною вдовицею, до речі — теж не з його рідного світу, а тепер опинився взагалі невідомо де? Перебір… Навіть для екземпляра з дуже стійкою психікою, здатного з першого разу пройти всі тести на профпридатність до загону спецпризначення.
Цікаво, якщо лягти плазом, то в щілину, що залишається між «нашим» піском та «їхнім» туманом, можна щось побачити чи ні?
Багаття, ніби намагаючись підказати відповідь, раптом трохи пригасло, а потім вистрілило вгору цілий сніп іскор. Милуючись грою полум'я, я згадав колишній сон і своїх покійних товаришів, що залишали острів, ідучи у вогонь. Цікаво…
В акціях самоспалення мені ще не доводилося брати участі. Якщо чесно, страх згоріти живцем, з дитинства був моєю таємною фобією. І навіть тепер, коли прийшло розуміння, що насправді це не так жахливо, як виглядає з боку — а в реальності існує безліч способів піти в край вічного полювання набагато більш болючим способом — стереотип спецефектів міцно в'ївся в підсвідомість.
Але, як не крути, інших варіантів все одно не було. Альтернатива — відкинути лижі від спраги та голоду. Трохи мандражуючи, я обережно засунув руку у вогонь і… ледве не скрикнув від радості — багаття не заперечувало проти мого вторгнення і не намагалося вкусити. Навпаки, від нього віяло лагідним теплом добре протопленої лазні. І тоді, я без роздумів, як у відкритий люк, ступив у полум'я, що з радісним гудінням розгорнуло обійми мені назустріч...
Твою ж червонопрапорну дивізію! Добре, хоч не рибкою стрибнув.
— Ой, а чого це ви схопилися, Владиславе Твердиличу? — зніяковіло відвела погляд Листиця, що обернулася на шум, вчинений мною, коли босі ноги ковзали по вологій глині долівки. — Куди поспішати? Відпочивали б собі до обіду.
Я як ідіот стояв на підлозі власної хати, стискаючи в одній руці жменю піску, а другою прикриваючи чоловічу гідність.
— Та так, скупатися захотілося, — бряцнув перше, що спало на думку, і перевів розмову на жарт, як мені здалося, цілком доречний після близькості. — А ти чого пломенієш, наче маків цвіт? Нове що у своєму теперішньому господарстві побачила, чи навпаки — зменшилося трохи добра? А я так не проти розглянути тебе уважніше, з усіх боків. До цього нам якось не було часу. Ану... хатинко… повернися до мене задом, а до лісу передом...
— Соромно це, Владиславе Твердиличу, — потішно насупила брівки Листиця. — Для втіх людям ніч дано, а вдень працювати треба. Інакше всі з голоду опухнемо, і не до кохання буде…
— Он як? — посміхнувся я. — Значить, ранок тільки тепер настав? Я думав, що в мене від твоїх палких поцілунків в очах потемніло, а це, виявляється, ще не розвиднялося. Зате Місяць так жарко світить, як сонце опівдні.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Воїн-1. Незвідані світи, Олег Говда», після закриття браузера.