Читати книгу - "Вибране: Королі і капуста. Оповідання та новели"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Ось цими днями я був збитий з пантелику. Мені треба було навести промінь світла на одне питання, і я звернувся по допомогу до своїх шкільних днів. Але з усіх пісень, що ми колись гугняво виводили, сидячи на твердих лавках, я не міг пригадати жодної, в якій ішлося б про колективний людський голос.
Інакше кажучи, про голос великого міста.
У наші дні голосів індивідуальних дуже бракує. Ми прегарно розуміємо вірші поета, дзюркотіння струмка, розуміємо й значення слів людини, що просить у вас п’ять доларів до понеділка, розуміємо написи на гробницях єгипетських фараонів, мову квітів, вигук кондуктора “прошу сідати”, розуміємо прелюдію, що виграють бідони з молоком, в’їжджаючи в місто о четвертій вранці. А деякі довговухі запевняють, що розуміють вібрації слухової перетинки від струсу повітря, що його зчиняв містер Г. Джемс[307].
— Але хто розуміє голос міста?
І я пішов шукати відповідь.
Найперше я спитав Аврелію. Вона була в білій легкій сукні та в капелюсі з квітами; тут і там майоріли стрічки та ще якісь речі.
— Скажіть мені, — запитав я, запинаючись, бо в мене власного голосу не було, — скажіть мені, що, на вашу думку, говорить це велике... величезне гомінке місто. Воно ж повинно мати свій голос. Каже воно вам що-небудь? І ви розумієте значення його слів? Це загадка, але до неї повинен бути ключ.
— Як до чемодана? — спитала Аврелія.
— Ні, ви не жартуйте, будь ласка. Я справді гадаю, що кожне місто має свій голос. І кожне говорить щось тому, хто здатний його зрозуміти. Ну, що каже вам це величезне місто?
— Усі міста, — розсудливо сказала Аврелія, — говорять те саме. Все, що каже одне, лунає в другому. Вони однодушні.
— Ну, ось тут, наприклад, чотири мільйони жителів,— настоював я, — розмістилися на одному острові. Раз так багато людей живе на такому маленькому просторі, у них повинна бути певна одностайність і спільні засоби її вислову. Повинна бути викристалізована загальна думка, яку передає нам голос міста. Можете ви мені сказати, що каже це місто?
Аврелія чудесно усміхнулася. Вона сиділа на горішній приступці. Пагінь плюща зухвало лоскотав їй праве вухо. Промінь безсоромного місяця тріпотів у неї на носі. Але я був твердий, як алмаз у стальній оправі.
— Я зараз піду й постараюсь довідатися, що каже це місто, — сказав я. — Інші міста мають свої голоси, повинне мати й це. І хочу знати, що цей голос каже. Нью-Йорку, — промовив я, підводячи голову, — ти краще не подавав би мені сигари з словами: “Любий мій, я не можу говорити привселюдно”. Ніяке інше місто не поводиться так, як ти. Чікаго каже, не вагаючись: “Я можу”, Філадельфія: “Могла б”, Нью-Орлеан: “Я завжди”, Луїсвіль: “Хіба тобі не однаково?”, Сен-Луї: “Вибачте”, Пітсбург: “Слухай”. А ти, Нью-Йорку?..
Аврелія всміхнулася.
— Ну, гаразд, — сказав я, — піду й таки довідаюсь.
Я ввійшов у палац з череп’яною підлогою та з херувимами на стелі й сказав до Біля Магнаса, найкращого шапкаря на всю єпархію:
— Слухайте, Біль, от ви вже дуже давно живете в Нью-Йорку. Скажіть, якої пісні співає вам це старе місто? Я хочу сказати, чи не здається вам, що всі балачки в місті збираються докупи і линуть до вас у шинок, ніби якась епіграма, що кусає всіх своїм жалом. У ній почуваєтеся і гіркота, і щось...
— Вибачте, одну хвилинку, — сказав Біль. — Хтось дзвонить. Він пішов, потім повернувся з порожнім кухлем, наповнив його і знову зник; повернувшись, сказав:
— Це моя жіночка. Вона завжди дзвонить двічі, вона любить випити склянку пива за вечерею. Та й маля наше теж. Якби ви тільки бачили, як воно тягнеться з свого високого крісельця до пива... Але ви щось просили? Я про все забуваю, коли чую ці два дзвінки. Ви чого хотіли, джину?
— Імбірного елю, — відповів я.
Я попростував до Бродвея. На розі стояв поліцай, той самий поліцай, що підбирає дітей,, переводить через вулицю жінок і забирає чоловіків. Я підійшов до нього.
— Дозвольте мені, якщо це не буде нескромно, спитати вас про одну річ, — сказав я. — От ви бачите Нью-Йорк у гомінкі години. Ви, як і ваші товариші полісмени, охороняєте акустику міста. Значить, ви повинні розуміти його громадську мову. Вночі, під час своїх самотніх обходів, ви, мабуть, чуєте її. Що ви виловлюєте серед шуму і гомону? Що каже вам місто?
— Нічого воно мені не каже, друже мій, — відказав поліцай, вертячи своєю палицею. — Накази я дістаю від начальства. Слухайте, ви, здається, порядна людина. Постійте тут за мене та не пропустіть як-небудь доглядача.
І поліцай розтанув у темряві бокової вулиці. Хвилин через десять він повернувся.
— Вийшла заміж у вівторок, — похмуро мовив він. — Ви ж знаєте, які вони всі. Вона приходила сюди на ріг щодня, о дев’ятій увечері, щоб... щоб поздоровкатися. І я вже завжди теж успособлявся, щоб стояти на цьому посту... Ви, здається, про щось питали мене... здається, що нового в місті? Відкрито один чи два сади на даху. Кварталів за дванадцять звідси.
Я перейшов через трамвайні рейки й попростував уздовж огорожі темного парку.
На вежі, під владою всіх вітрів, велична, героїчна, стояла позолочена Діана[308], виблискуючи в ясному світлі своєї небесної одноіменниці. Мені назустріч стрімголов мчав кудись мій знайомий кудлатий поет, творячи на бігу дактилем і спандеєм. Я спинив його.
— Біль, — сказав я (в журналах він — Клеон), — поможи мені. Я хочу знати, що говорить місто. Бачиш, це незвичайне завдання. Звичайно, коли хочеш що-небудь вияснити, треба тільки зібрати погляди на цю справу таких осіб, як Генрі Клюз[309], Джон Сюлліван[310], Едвін Маркгем[311], Мей Ірвінг[312] та Чарлз Шваб[313], і все буде ясно. Але тут справа стоїть інакше. Тут потрібна широка поетична, містична вокалізація душі міста. І якраз ти можеш мені в цім допомогти. Декілька років тому хтось, побувавши на Ніагарі, визначив основну висоту її тону. Це — нота, на
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Вибране: Королі і капуста. Оповідання та новели», після закриття браузера.