Читати книгу - "Вибране: Королі і капуста. Оповідання та новели"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Ти пам’ятаєш, — з легким смішком спитав поет, — ту дівчину з Каліфорнії, що ми з нею познайомилися в студії Стайверса на тім тижні? Я оце якраз іду до неї. Знаєш, вона вивчила мою поему “Дань весни” слово в слово. По-моєму, вона, — це найцікавіше, що є зараз у місті. Слухай, як сидить оцей триклятий галстук? Я пом’яв аж чотири, перше ніж як слід зав’язав цей.
— Ну, а як же буде з голосом? — спитав я.
— О, вона не співає, — сказав Клеон. — Але якби ти тільки чув, як вона декламує мою поему “Ангел прибережного вітру”.
Я пішов від нього. На розі я наскочив на хлопця-газетника, що розмахував рожевими пророчими листками, які перегнали події на дві революції.
— Слухай, синку, — сказав я, вдаючи, що шукаю в кишені монету, — чи не здається тобі, що місто щось говорить? От щодня трапляється багато поганого й гарного, багато всяких чудних речей, — що про це все сказало б місто, якби воно могло говорити?
— Що ви глузуєте з мене? — сказав хлопчик. — Яку вам газету? Мені зараз ніколи. Сьогодні народження Мег, і мені треба заробити тридцять центів, щоб купити їй подарунок.
Ніхто не міг мені сказати, що говорить місто. Я купив газету і кинув її з усіма її неоголошеними договорами, вигаданими вбивствами і небувалими битвами в скриньку для сміття.
Я знов пішов до парку і сів у тіні, ховаючись від місячного світла. Я все думав і думав, і ніяк не міг додуматися, чому ніхто не відповів на моє запитання.
І раптом, як світло нерухомої зірки, відповідь прийшла до мене.
Я схопився й побіг, і біг я так швидко, як повинні бігти всі подібні до мене резонери. Я біг назад, туди, звідки прийшов. Тепер я мав відповідь і, біжучи, міцно тримав її в своїх грудях, боячись, щоб хто-небудь не спинив мене й не відібрав її в мене.
Аврелія все ще сиділа на східцях. Місяць стояв тепер високо, а плющ здавався зовсім чорним. Я сів поруч неї, і ми дивилися, як маленька хмаринка набігла на мить на місяць, зблідла й розтанула.
І раптом, о диво з див і незрівнянне блаженство! — руки наші зіткнулися, пальці переплелись і більше не розходилися. Через півгодини Аврелія сказала мені, усміхаючись своєю чудовою усмішкою:
— Знаєте, ви не промовили жодного слова, відколи прийшли.
— Це і є голос міста, — відповів я, глибокодумно хитаючи головою.
Як Джон Гопкінс зажив повного життя[315]
Переклад М. Рябової
Кажуть, що людина тільки тоді має право сказати, що жила повним життям, коли вона зазнала і бідності, й кохання, і боротьби; а справедливо це, чи ні нехай судять охочі забиратися в нетрі філософії. Отже, в цих трьох моментах полягає все, чого треба зазнати в житті. Поверховий мислитель додасть ще багатство. Але це неправильно. Бо коли бідняк випадково находить за підбивкою свого жилета двадцятип’ятицентову монету, що давно колись заскочила туди крізь дірку в кишені, він так глибоко відчуває радощі життя, як ніякому мільйонерові й не снилося.
Очевидно, та розумна сила, що керує життям, вважає за благо для людини перепускати її через ці три іспити, і ніхто не може прожити, не перейшовши ні через один із них. На селі це не має, такого значення: бідність там не так гостро відчувається, кохання там спокійне, а боротьба обмежується суперечками за межу та сусідську курку. А от щодо міста, то наш афоризм звучить правдиво і сильно; там, наприклад, один чоловік, на ймення Джон Гопкінс, пройшов через усі три іспити за надзвичайно короткий час.
Квартира Джона Гопкінса була як тисячі інших квартир. На одному вікні стояли якісь квіти; на другому — сидів покусаний блохами тер’єр, роздумуючи, чи настане коли-небудь для нього день визволення.
Сам Джон Гопкінс був як тисячі інших людей. Він працював за двадцять доларів на тиждень у цегляному дев’ятиповерховому будинку, на якому красувалося багато всяких вивісок; тут були і “Страхове товариство”, і “Підойми Бакла”, і “Мозольний оператор”, і “Позичкова каса”, і “Продаж блоків”, і “Чищу боа”, і “Гарантую вивчення вальсу за п’ять лекцій”, і “Штучні органи”. А в якій саме з цих галузей подвизався містер Гопкінс, діло не наше.
Місіс Гопкінс була як тисячі інших жінок. Мала золоті зуби, вела сидяче життя, любила в неділю побродити вулицями, була ласа до делікатесів гастрономічних крамниць замість готувати їх вдома, мала шалену пристрасть до розпродажів по універсальних магазинах, страждала від вищості над нею дами, що жила на третьому поверсі в квартирі вікнами на вулицю, носила справжні страусеві пера і на табличці над дзвінком мала два імені. Вона могла цілими годинами просиджувати, приліпившись до підвіконня, завжди вміла уникнути агента, що збирає гроші за взяті на виплат речі, невтомно розвивала слуховий апарат своєї безвідмовної служниці; одне слово, всі атрибути нью-йоркської жительки були її атрибутами.
Ще кілька слів — і почнеться оповідання.
У великому місті з вами щохвилини трапляються несподівані й важливі події. Ви завертаєте за ріг вулиці і раптом штрикаєте кінчиком парасолі в око своєму давньому приятелеві. Ви виходите прогулятися парком й зірвати кілька гвоздик, трах — на вас нападають бандити, вас везуть у кареті швидкої допомоги до шпиталю, і ви женитесь на вашій доглядачці; потім ви берете розлучення, страшенно бідуєте й раптом одружуєтесь з багатою спадкоємицею, викупляєте в пралі свою білизну, розплачуєтеся з клубними боргами — і все це як оком мигнути. Або ви йдете вулицею і раптом хтось манить вас пальчиком, коло вас падає носова хустинка; або на вас
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Вибране: Королі і капуста. Оповідання та новели», після закриття браузера.