Читати книгу - "Таємний посол. Том 2"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Щастя йде до сміливих!
Він тихо наблизився до Романа, який з–за рогу будинку виглядав у двір. Торкнув його за плече.
— Я знайшов їх!
— Кого?
— Бея і його дружину Ванду… Я зараз зайду туди, а ти приготуй пістоль і стань під вікном. Звичайно, стрілятимеш тільки в крайньому випадку.
— Розумію…
Залишивши товариша на варті, Арсен почав обережно скрадатися попід стіною до хвіртки, що вела у двір. Рвучкий вітер гулко шумів у верховіттях дерев, шарудів листям, приглушував його кроки. Зривалося на дощ — інколи лапаті краплини лунко періщили по дзвінкій черепиці і так же швидко стихали.
Прочинивши хвіртку і виждавши, коли в розривах між хмарами блиснув місяць, Арсен оглянув двір. Ніде нікого. Тоді безшумно ковзнув попід муром до будинку і легенько штовхнув двері. Вони розчинилися — і Арсен опинився у напівтемних сінях. Недовго думаючи, повернув ліворуч, на жіночу половину. В темряві зачепився за щось.
З напівпрочинених дверей долинув голос старої жінки.
— Це ти, Селіме?
— Я, — глухо відповів Арсен, завмираючи на місці.
— Товчешся тут, — пробурчав голос і, задовольнившись відповіддю, замовк.
Арсен полегшено зітхнув, попростував далі, одночасно ладнаючи пістоль і прислухаючись до звуків за дверима.
До його слуху долинув дитячий сміх.
Тут!
Арсен легенько натиснув плечима на двері, швидко шмигнув у кімнату і ліктем причинив їх.
Замиготіла свічка.
Перша побачила його Ванда і тихо скрикнула. З її рук випало шиття. В голубих очах зляканою пташкою метнувся страх і спотворив миловидне личко.
Бей лежав на тахті спиною до дверей і якийсь час продовжував бавитися з дітлахами. Та скоро він завважив, що з дружиною сталося щось незвичне, і повернув голову.
Його бистрий погляд ковзнув по високій постаті козака. На обличчі з’явився вираз крайнього подиву. Він враз відкинув від себе дітей і підвівся.
— Спокійно, Газі–бей! Не рухайся! — владно сказав Арсен, підводячи пістоль. — Будь розумний і обачний. Я прийшов з миром і з миром піду, якщо ти проявиш витримку, вислухаєш мене уважно і не наробиш дурниць. До того ж я тут не сам… Глянь у вікно!
Бей повернув голову. Крізь невеличку шибку тьмяно поблискувало дуло пістоля.
— Хто ти такий? Чого хочеш? — глухо спитав бей і важко опустився на тахту.
Почали пхикати налякані діти.
— Пані, забавте їх! — наказав Арсен, повівши пістолем убік.
Вандзя кинулася до синів, і вони прихилилися до неї, мов курчата до квочки.
— Бею, як бачиш, я прийшов сюди не жартувати! Якщо тобі дороге твоє життя і життя твоїх дітей, то правдиво, як перед Аллахом, відповідай на мої запитання. — Арсен ступив крок уперед, пронизуючи поглядом татарина, який зовсім не виявляв страху.
— Я ще раз кажу — чого ти хочеш від мене? — спитав бей.
— Зараз дізнаєшся… Скажи мені, де дівчина по імені Златка, яку ти викрав у Немирові з двору Юрія Хмельницького?
— Златка?.. Я вперше чую таке ймення…
— Пригадай! Її ще звали — Адіке.
— Чекай… Чекай… Чи це не та красуня, котра сподобалася гетьманові? Га?
— Так. І ти її викрав! Скажи — де вона?
— Я її не викрадав…
— Ти брешеш, собако! Або ти скажеш, або…
— Аллах свідок, я не викрадав її… Взагалі, в самому Немирові я не взяв жодної душі. Тільки на селах, де ще було трохи люду… Та й то всього півтора десятка якихось калік. Але ж мені дозволив сам гетьман. В рахунок плати за мою військову службу…
— Ти кажеш неправду! В Немирові впевнені, що викрадення Златки і Стехи, другої дівчини… такої білявої… Пам’ятаєш?
— Пам’ятаю… гарні дівчата…
— …це справа твоїх рук!
— Ні! Клянусь Аллахом…
— Чим ти доведеш? У мене обмаль часу!
— Чекай… чекай… Тепер я пригадую, Ти шукаєш не там, де треба.
— Ну! — в голосі Арсена забриніла надія. — Де ж?
— Вона в Буджаку!
— У Буджаку?
— Так. Зі мною повертався додому син Кучук–бея Чора… Він, пригадую, віз дівчину… Але я не цікавився, хто вона.
— Де ж її там шукати? Буджак великий…
— От цього не знаю. Кучук — мурза білгородський… Там шукай!
— Дякую, бею… Якщо це правда… Поклянись!
— Чоловіче!.. А втім — клянусь дітьми… Я сказав правду.
— Я вірю тобі… Ще одне запитання: де ж поділася друга дівчина?
— Цього я не знаю… Бачив тільки одну.
— Не може бути! Вони зникли одночасно.
— Ще раз кажу — не знаю… Не бачив і не чув.
— Гм, — Арсен задумався: по всьому видно, бей говорить правду. — Що ж, дякую, бею… І пробач, що примусив тебе і твою сім’ю пережити кілька неприємних хвилин… А тепер — стань до вікна спиною і стій там доти, доки не почуєш стук у шибку. Зрозумів?..
Якщо не хочеш одержати кулю в спину, то будь розсудливий і не переслідуй мене!
Газі–бей пройшов до вікна, повільно повернувся до нього спиною. Арсен тим часом поволі відступав назад.
— На добраніч! — кинув з порога і зачинив за собою двері.
3
Газі–бей і Ванда–ханум не промовили жодного слова і не поворухнулися, аж поки не постукали у шибку. Тільки тоді бей зірвався з місця і метнувся до дверей, мов навіжений. Очі його палали люттю, з горла виривався нелюдський стогін.
— Я уб’ю його, гяура! Уб’ю, як скажену собаку!
В ту ж мить Ванда кинулась йому навперейми, розставила руки, мов крила, і затулила собою двері.
— Газі, чекай! Не нароби дурниць!
— Пусти мене!
— Зажди, любий, я хочу тобі розповісти…
— Геть з дороги! — заревів розлютований бей і так штурхонув дружину, що вона, охнувши, відлетіла вбік і важко впала на підлогу.
Заплакали перелякані діти. Але бей не почув їхнього крику: зірвавши зі стіни шаблю, як був у самій сорочці, без шапки, вискочив надвір і закричав щосили:
— Гей, люди, до мене!
Прибігло кілька заспаних сейменів.
— За мною!
Він мчав, мов розлютований бугай, проклинаючи все на світі: уруське посольство, яким у відсутність калги, котрого хан послав з важливим дорученням у Стамбул, він мав піклуватись, козака, що наважився на такий зухвалий вчинок, себе — за те, що не проявив твердості і не зумів витурити з дому того зухвальця чи схопити його.
Поки сеймени грюкали в ворота, поки вартові доскіпливо
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Таємний посол. Том 2», після закриття браузера.