Читати книгу - "Знедолені"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Йому стало холодно.
Моторошний, урочистий голос виразно промовляв над ним латинські слова, яких він не розумів:
— Qui dormiunt in terrae pulvere, evigilabunt; alii in vitam aeternam, et alii in opprobium, ut videat semper.[22]
І дитячий голос відповів:
— De profundis.[23]
Суворий голос провадив:
— Reguiem aeternam dona ei, Domine.[24]
Дитячий голос відповів:
— Et lux perpetua luceat ei.[25]
Жан Вальжан відчув, ніби на дошки впало кілька крапель дощу. Певно, труну окропили святою водою.
Він подумав: «Скоро це закінчиться. Священик піде, Фошлеван поведе Метьєна випити. Мене покинуть одного. Потім Фошлеван повернеться, і я виберуся звідси. Треба потерпіти ще з годину».
— Reguiescat in pace,[26] — проказав суворий голос.
— Amen,[27] — відповів дитячий.
Напруживши слух, Жан Вальжан почув, як віддаляються чиїсь кроки.
«Ось вони й пішли, — подумав. — Я залишився сам». Раптом він почув над головою мовби гуркіт грому.
То впала на труну перша грудка землі.
Впала і друга грудка.
Одна з дірочок, крізь які він дихав, забилася.
Впала третя грудка.
Потім четверта.
Є випробування, що їх нездатна витримати навіть найсильніша людина. Жан Вальжан знепритомнів.
7. З цього розділу читач довідається, що губити перепустку небезпечно
Ось що відбувалося над могилою, в якій лежав Жан Вальжан.
Коли від’їхали дроги, коли священик і хлопчик-півчий сіли в карету й теж поїхали, Фошлеван, що не спускав з гробаря очей, побачив, як той нахилився і набрав у заступ землі.
Тоді Фошлеван прийняв героїчне рішення.
Він став між ямою й могильником, схрестив руки і заявив:
— Я плачу!
Гріб’є підняв на нього здивований погляд:
— За що, селюче?
— За вино.
— Яке вино?
— Аржантейське.
— Де воно, те аржантейське?
— «Під стиглою айвою».
– Іди ти к бісу, — сказав гробар.
І скинув у яму лопату землі.
Труна глухо загуділа. Фошлеван відчув, що хитається й зараз сам упаде в яму. Він вигукнув здушеним і хрипким голосом:
— Приятелю, ходімо, поки «Стигла айва» ще відчинена!
Гробар набрав у заступ землі.
— Я плачу! — провадив Фошлеван, ухопивши Гріб’є за руку. — Послухайте мене, друже. Я монастирський гробар. Я прийшов сюди допомогти вам. Це таке діло, яке можна зробити й уночі. Почнімо з того, що пропустимо по склянці.
Тим часом, як Фошлеван говорив, чіпляючись за цю останню надію, він у розпачі запитував себе подумки: «Ну, а як він і вип’є? Чи сп’яніє він?»
— Ну, гаразд, — сказав гробар. — Якщо ви вже так наполягаєте, провінціале, ми вип’ємо. Але спершу закінчимо роботу. Раніше я не згоден.
І він розмахнувся заступом. Фошлеван утримав його.
— Це аржантейське, за шість су!
— Он воно що, — сказав гробар. — Ви дзвонар. Дінь-дон, дінь-дон, ви тільки це й знаєте. Ідіть прогуляйтеся.
І кинув у яму другу лопату землі.
Фошлеван дійшов до того стану, коли людина вже не тямить, що вона каже.
— Та ходімо ж вип’ємо! — заволав він. — Я плачу!
— Спершу вкутаймо дитину, — відповів гробар.
І кинув третю лопату.
Потім угородив заступ у землю і додав:
— Адже ніч обіцяє бути холодна, і мрець плакатиме, якщо ми підемо й залишимо його невкритого.
У цю мить Гріб’є нахилився, і кишеня його куртки розкрилася.
Розгублений погляд Фошлевана бездумно ковзнув по тій кишені.
Сонце ще не сховалося за обрій, і було досить видно, отож старий помітив у розкритій кишені Гріб’є щось біле.
Очі у Фошлевана заблищали. Йому сяйнула одна думка.
Він непомітно витяг білий папірець із кишені гробаря. Той, зігнувшись над своїм заступом, не помітив нічого.
Гріб’є кинув у яму четверту лопату землі.
У ту мить, коли він обернувся, щоб набрати п’яту, Фошлеван подивився на нього з глибоким спокоєм і запитав:
— До речі, новачку, а ви маєте перепустку?
— Яку перепустку?
— Сонце зараз сховається.
— То й нехай одягає свою нічну шапку.
— Брама кладовища зачиниться.
– І що потім?
— Ви маєте перепустку?
— А, перепустку! — сказав гробар і сунув руку до кишені.
Обнишпоривши одну, він сягнув у другу. Потім обшукав обидві нагрудні кишеньки.
— Немає в мене перепустки. Мабуть, я її забув.
— П’ятнадцять франків штрафу, — сказав Фошлеван.
Гробар позеленів.
— Прокляття! — вигукнув він. — П’ятнадцять франків штрафу!
— Три монети по сто су, — уточнив Фошлеван. Гробар випустив із рук заступ.
Тепер настала черга Фошлевана.
— Не впадайте в розпач, юначе, — сказав старий. — За п’ятнадцять франків нема чого стрибати в уже готову могилу. До того ж їх можна й не платити. Ви ще жовтодзьобий новачок, а я знаю тут усі ходи й виходи, усі лази й перелази. Я навчу вас, як виплутатися з халепи. Одне ясно: сонце сідає, і через п’ять хвилин кладовище закривають.
— Це правда, — погодився Гріб’є.
— А за п’ять хвилин могилу ви не засиплете, вона до біса глибока.
— Справді так.
— Отже, з вас п’ятнадцять франків штрафу.
— П’ятнадцять франків!
— Але ви ще маєте час… Де ви живете?
— За два кроки від застави. Чверть години ходу звідси. Вулиця Вожирар, номер вісімдесят сьомий.
— Ви ще встигнете вийти за браму, якщо візьмете ноги на плечі.
— Маєте слушність.
— Тільки-но проскочите крізь браму, мчіть до себе додому, беріть перепустку й повертайтеся, воротар вам відчинить. З перепусткою штрафу платити не доведеться, і ви зможете спокійно зарити мерця. А я тут постережу його, щоб він не втік.
— Я зобов’язаний вам життям, селюче.
— Забирайтеся геть, — сказав Фошлеван.
Не тямлячи себе від радості, гробар потиснув старому руку й побіг до виходу.
Коли Гріб’є зник за кущами, Фошлеван зачекав, доки його кроки стихнуть, а тоді нахилився над ямою і тихо погукав:
— Дядечку Мадлен!
Ніхто йому не відповів.
Фошлеван затремтів від жаху. Він майже скотився в яму, припав до узголів’я труни й закричав:
— Ви мене чуєте?
З труни — ні звуку.
Фошлеван, якому забило дух, — так він тремтів, — вихопив із кишені долото й молоток і зірвав віко. У сутінках перед ним з’явилося обличчя Жана Вальжана — бліде, очі заплющені.
Волосся у Фошлевана стало сторч, і він підхопився на ноги, потім прихилився спиною до стіни ями. Старий садівник дивився на Жана Вальжана, і коліна в нього підгинались.
Жан Вальжан лежав блідий, аж синій, і нерухомий.
— Він мертвий! — ледь чутно прошепотів Фошлеван.
Випроставшись, він схрестив руки з такою силою, що вдарив себе кулаками в плечі.
— Оце так я його врятував, оце так! — вигукнув бідолаха і, гірко плачучи, заговорив, звертаючись сам до себе: — Це дядечко Метьєн у всьому винен! І чого тому старому йолопові заманулося врізати дуба, коли цього ніхто від нього не чекав? О Боже! Пан Мадлен мертвий!
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Знедолені», після закриття браузера.