Читати книгу - "Вибрані романи"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— А й справді, дуже повчальна!
— Якби він убив свого брата, такий собі різновид Якова, це було б погано, дуже погано, а не вбивши його, він також учинив погано, дуже погано... Можливо навіть гірше.
— Не кажи так, Федеріко.
— Я правду кажу, бо він не тільки живе жалюгідно і ганебно, з милостині та позичок, а й живе, ненавидячи свого брата.
— А якби він його вбив?
— Тоді він вилікував би свою ненависть і сьогодні, каючись у своєму злочині, шанував би його пам’ять. Дія дозволяє позбутися поганої думки, бо погана думка отруює душу. Повір мені, Хоакіне, я знаю це дуже добре.
Хоакін подивився на нього пильним поглядом.
— На собі?
— Авжеж. Але ти не запитуй мене про те, сину мій, що тебе не стосується. Тобі досить знати, що мій цинізм — це засіб для захисту. Я не є сином тому чоловікові, якого всі вважають моїм батьком; я син адюльтера, й нікого я так не ненавиджу в цьому світі, як свого біологічного батька, що став катом іншого, чиїм прізвищем із підлості та боягузтва він мене нагородив, тим самим непристойним прізвищем, яке я тепер ношу.
— Але батько не той, хто народжує; батько — той, хто виховує...
— Річ у тому, що чоловік, якого усі вважають тим, хто мене виховав, насправді мене не виховував, а тільки влив у мене отруту ненависті до іншого, до того, який спочатку мене створив, а тоді примусив його одружитися з моєю матір’ю.
Розділ двадцять четвертий
Син Абеля Абелін закінчив навчання, і його батько звернувся до свого друга, попросивши взяти сина своїм асистентом, аби він пройшов практику під його безпосереднім наглядом. Хоакін погодився.
«Я прийняв його до себе, — написав він згодом у „Сповіді“, яку присвятив дочці, — під впливом дивної суміші з цікавості, ненависті до батька, прихильності до хлопця, який здавався мені тоді нездарним, і бажання визволитися від своєї поганої пристрасті, але водночас десь у глибині душі мій демон нашіптував, що провал сина дасть мені той засіб помсти батькові. З одного боку, мені хотілося, виявивши любов до сина, позбутися ненависті до батька, а з другого — я радів, сподіваючись, що якщо Абель Санчес здобув тріумф у живописі, то другий Абель Санчес, який має його кров, зазнає краху в медицині. Я тоді не міг собі уявити, яку глибоку любов я відчую до сина того чоловіка, який зробив гірким і темним життя мого серця».
Й ось так сталося, що Хоакін і син Абеля відчули потяг один до одного. Абелін був швидким на розуміння й з великою охотою навчався в Хоакіна, якого почав називати маестро. Цей маестро постановив собі зробити з нього доброго лікаря й передати йому скарби свого клінічного досвіду. «Я навчу його, як відкрити ті речі, що їх ця клята тривога мого духу перешкодила відкрити мені самому».
— Маестро, — запитав одного дня Абелін, — чому ви не зберете всі свої розкидані спостереження, всі свої записи та нотатки, з якими ви мене ознайомили, й не напишете книгу? Вона була б надзвичайно цікавою й могла б багато чому навчити. Там є просто геніальні речі, справжні перлини наукової мудрості.
— Розумієш, сину (так він узяв собі за звичку його називати), — відповів йому Хоакін, — я не можу, не можу... Я не маю відповідного настрою, мені бракує бажання, мужності, душевного спокою, я не знаю чого ще...
— Усе це можна зібрати...
— Так, сину, так, усе це можна зібрати, але хоч як часто я про це думав, але так і не зважився. Узятися написати книгу... і в Іспанії, і про медицину!.. Не варто гаяти часу. Вона провалиться в порожнечу...
— Ваша книжка не провалиться в порожнечу, маестро, я вам гарантую.
— Я мусив би зробити те, що ти муситимеш зробити, відмовитися від цієї нестерпної клієнтури й присвятити себе чистим дослідженням, справжній науці, фізіології, гістології, патології, а не шукати пацієнтів, що платитимуть тобі. Ти маєш певний статок, адже картини твого батька мають дати його тобі, тому послухайся моєї поради й присвяти себе науковим дослідженням.
— Можливо, ви й маєте слушність, маестро, але це не причина, щоби відмовитися опублікувати книгу своїх клінічних спостережень.
— Давай тоді, якщо хочеш, домовимося так. Я дам тобі всі свої записи та нотатки, доповню їх словами, відповім на всі твої запитання і опублікуєш її ти. Як тобі така думка?
— Думка просто чудова, маестро. Відтоді як я став вашим асистентом, я записую все, що від вас чую, і все, чого навчився, працюючи поруч із вами.
— Дуже добре, сину, дуже добре! — й він зворушено його обняв.
І тоді сказав собі Хоакін: «Ось хто буде моїм творінням. Моїм, а не його батька. Зрештою, він сповниться глибокої поваги до мене й зрозуміє, що я вартий набагато більше, ніж його батько, і що в моїй практиці набагато більше мистецтва, ніж у живописі його батька. Зрештою, він покине його, атож, він його покине! Він забрав у мене Елену, а я заберу в них сина. Він стане моїм, і хто знає, можливо, він відмовиться від свого батька, коли краще його пізнає й довідається, що він мені зробив».
Розділ двадцять п’ятий
— Але скажи мені, — запитав одного дня Хоакін у свого учня, — як тобі спало на думку вивчати медицину?
— Не знаю...
— Бо природним було б, якби ти відчув потяг до живопису. Сини відчувають покликання до професії своїх батьків. У цьому знаходить свій вияв дух наслідування... середовище...
— Живопис ніколи мене не цікавив, маестро.
— Я це знаю, я знаю від твого батька, сину.
— А живопис мого батька — найменше.
— Що ти кажеш, чоловіче, як це може бути?
— Я його не відчуваю, і я не певен, що його відчуває він.
— Це дуже серйозно. Поясни.
— Ми тут самі-одні, ніхто нас не чує. Ви мені, маестро, наче другий батько... другий... Ось так. Крім того, ви його дуже давній друг, я чув, як він казав, що завжди, протягом усього вашого життя, ще до того, як ви навчилися користуватися розумом, ви були наче брати...
— Так, усе було справді так. Абель і я один
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Вибрані романи», після закриття браузера.