Читати книгу - "Граф Монте-Крісто"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Не татуня Кавальканті?
— Ні, той поїхав; справжнього, як ти оце сказав.
— І цей батько...
— Кадрусе, це граф Монте-Крісто.
— Та невже!
— Атож, і тоді все стає зрозуміле. Він, мабуть, не може відкрито визнати мене, та мене визнає старий Кавальканті й отримує за це п’ятдесят тисяч франків.
— П’ятдесят тисяч франків за те, щоб стати твоїм батьком! Я погодився б за півціни, за двадцять тисяч, за п’ятнадцять навіть. Чого ж ти не подумав про мене, розбишако невдячний?
— А хіба я знав про це? Усе воно снувалося, коли ми ще там були.
— Еге ж, і справді. То ти кажеш, він у заповіті...
— Залишає мені півмільйона франків.
— Ти певен цього?
— Він сам мені його показував; та й це ще не все.
— Існує додаток, як я ото казав?
— Мабуть.
— І в тому додатку?
— Він визнає мене своїм сином.
— Добрий батенько, чудовий батенько, гідний батько! — вигукнув Кадрус, підкидаючи полумисок і ловлячи його обіруч.
— Ось бачиш! Скажи після цього, що в мене є від тебе таємниці!
— Правда твоя; а твоя довіра мені за честь буде. І що ж, той князь, твій батько, заможний чоловік, багатющий?
— Ще б пак! Він і сам не знає, скільки в нього грошви.
— Не може бути!
— А хто ж це може знати ліпше від мене, адже я приходжу до нього, коли завгодно. Днями банковий службовець приніс йому п’ятдесят тисяч франків у капшуці завбільшки з твою скатерку, а вчора сам банкір привіз йому сто тисяч золотом.
Кадрус був ошелешений; у словах Андреа йому вчувалося дзеленчання дукатів, які пересипають із долоні на долоню.
— І ти ходиш у той дім? — простодушно запитав він.
— О будь-якій порі.
Кадрус помовчав; було видно, що йому сяйнула в голові якась думка.
Раптом він вигукнув:
— Ото кортить мені поглянути на все те! Там, мабуть, так гарно!
— Авжеж, це правда, — сказав Андреа, — живе він розкішно.
— Він, здається, мешкає на Єлисейських Полях?
— У тридцятому будинку.
— Тридцятому будинку? — перепитав Кадрус.
— Авжеж, пречудова кам’яниця, із двором і садом, ти маєш її знати!
— Може, й так; проте мене цікавить не зовнішній вигляд, а внутрішній; мабуть, там така прегарна обстава!
— Ти бував у Тюїльрі?
— Ні.
— У нього набагато краще.
— Скажи, Андреа, мабуть, приємно було б нагнутися, якби цей Монте-Крісто загубив капшука?
— Нема чого на це чекати, — сказав Андреа, — грошенята в цім домі й так валяються, мов ті яблука в садку.
— Ти якось узяв би мене із собою.
— А як це вчинити? Ким ти там був би?
— Правду кажеш; та в мене від твоїх слів аж слина покотилася. Я неодмінно повинен побачити це все на власні очі, я вже доможуся свого.
— Не кажи дурниць, Кадрусе!
— Я скажу, що натираю паркет.
— Там скрізь килими.
— От халепа! Значить, мені тільки доведеться уявляти все це.
— Повір, так буде найліпше.
— То хоч розкажи мені, що там є.
— Як же я тобі розкажу?
— А просто. Дім великий?
— Не великий, але й не маленький.
— А як розташовані кімнати?
— Знаєш, як тобі потрібен план, то давай папір і чорнило.
— Зараз дам! — хутко сказав Кадрус.
І він узяв зі старого письмового бюро аркуш паперу, чорнило і ручку.
— Ось! — мовив він. — Ану намалюй мені все це на папері, синку.
Андреа насилу всміхнувся, узяв ручку і заходився малювати.
— Біля кам’яниці, як я вже тобі казав, є дворисько і сад; ось поглянь.
І Андреа накреслив сад, двір і дім.
— Огорожа висока?
— Ні, футів з вісім чи десять, не більше.
— Це великий недогляд, — зауважив Кадрус.
— У дворі стоять діжки з помаранчевими деревами, ще там є моріжки і клумби.
— А пасток нема?
— Ні.
— А де стайні?
— Обабіч брами, ось тут і тут.
І Андреа знову креслив.
— Намалюй мені долішній поверх, — звелів Кадрус.
— На долішньому поверсі їдальня, дві вітальні, більярдна, передпокій, парадні сходи і внутрішні східці.
— Вікна?
— Вікна чудові, великі, широкі; гадаю, у кожну шибку може пролізти такий завбільшки чоловік, як ти оце.
— А якого дідька, питається, роблять сходи, якщо в домі є такі вікна?
— Нічого не вдієш, розкіш!
— А віконниці є?
— Віконниці є, та їх інколи не зачиняють. Він великий оригінал, цей граф Монте-Крісто, полюбляє вночі дивитися на небо.
— А слуги де сплять?
— У них окремий дім. Праворуч від входу є повітка, де зберігаються пожежні драбини. А над тією повіткою кімнати для челяді: у кожного слуги своя, і туди з дому проведені дзвоники.
— Дзвоники, ти ба!
— А що?
— Та нічого. Кажу, дзвоники — дорога річ; і нащо вони, от скажи мені?
— Спершу там був пес, що всеньку ніч вештався двориськом, та його завезли в Отей, знаєш, у той дім, куди ти ото приходив?
— Ага.
— Я йому ще вчора казав: «Це дуже необачно з вашого боку, пане графе; адже коли ви їдете в Отей і забираєте із собою всіх слуг, у домі нікого не залишається».
«Та й що ж?» — запитав він.
«А те, що однієї гожої днини вас пограбують».
— І що він сказав на те?
— Що він сказав?
— Еге.
— Він сказав: «То нехай грабують».
— Андреа, там, мабуть, є якесь бюрко з пасткою.
— Із якою пасткою?
— А такою: хапає злодія за руку, і відразу ж звучить музика. Я чув, що таку показували на останній виставці.
— Там є тільки секретер із червоного дерева, і в ньому завжди стримить ключ.
— І у твого графа не крадуть?
— Ні, слуги йому дуже віддані.
— Ото, мабуть, грошви в тім секретері!
— Там, певне... Утім, хтозна.
— А де він стоїть?
— На другому поверсі.
— Ану намалюй мені, дитинко, заразом і приблизний план другого поверху.
— Як хочеш.
І Андреа знову взяв ручку.
— На другому поверсі, бачиш, є передпокій і вітальня; праворуч від вітальні — бібліотека і кабінет, ліворуч — спальня й будуар. У будуарі і стоїть отой секретер.
— А вікно тут є?
— Два: тут і отут.
І Андреа намалював два вікна в невеличкій кутовій кімнаті, що прилягала до просторішої графової спальні.
Кадрус замислився.
— І часто їздить він в Отей? — запитав він.
— Разів зо два чи три за тиждень, ось завтра, наприклад, він збирається туди на цілий день і буде там ночувати.
— Ти певен цього?
— Він запросив мене туди обідати.
— Ото життя! — сказав Кадрус. — Дім у місті, дім за містом.
— На те він і багатій.
— А ти поїдеш до нього обідати?
— Напевно.
— Як ти у нього обідаєш, то ти і ночувати залишаєшся?
— Як захочу. Я в графа, як у себе вдома.
Кадрус глянув на молодика таким поглядом, наче хотів видерти істину з глибини його серця. Та
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Граф Монте-Крісто», після закриття браузера.