Читати книгу - "Граф Монте-Крісто"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Коли ти хочеш отримати свої п’ятсот франків? — запитав він Кадруса.
— Та хоч і зараз, якщо вони в тебе.
Андреа дістав із кишені двадцять п’ять луїдорів.
— А, — сказав Кадрус, — жовтяки! Ні, таких мені не треба!
— Гидуєш чи що?
— Навпаки, я їх поважаю, та не хочу.
— Та ти ж заробиш, як мінятимеш, дурню, адже за дуката дають на п’ять су більше.
— Знаю, а потім міняйло вистежить сердешного Кадруса, а потім його загребуть, а далі йому доведеться пояснювати, які це орендарі платять йому золотом. Не роби дурниць, дитинко, давай срібняки, таляри з портретом якогось короля. Монета на п’ять франків у кожного знайдеться.
— Таж не можу я носити із собою п’ятсот франків сріблом, мені треба було б найняти носія.
— То залишиш їх у готелі, у доглядача, він чесний чоловік, а я піду по них.
— Сьогодні?
— Та ні, завтра, сьогодні в мене справи.
— Гаразд, завтра я їхатиму в Отей, то залишу в нього.
— Я можу на це розраховувати?
— Цілком.
— Річ у тім, що я хочу заздалегідь побалакати зі служницею.
— То балакай. Але на цьому край? Ти більше не будеш чіплятися до мене?
— Ніколи.
Кадрус так спохмурнів, що Андреа злякався, чи не доведеться йому остерігатися тієї зміни. Тим-то він постарався здаватися ще веселішим і безтурботнішим.
— Чого це ти так повеселів, — запитав Кадрус, — можна подумати, ніби ти вже доскочив спадщини!
— Та ще ні, на жаль! Але вже як доскочу...
— Та й що тоді?
— Одне тобі скажу: тоді друзів я не забуду.
— Авжеж, із твоєю пам’яттю!
— Ага, я думав, ти будеш вимагати від мене гроші.
— Я? Ти ба! Навпаки, я дам тобі добру пораду.
— Яку?
— Покинь тут цього персня із самоцвітом. Ти що, хочеш, щоб нас зловили? Хочеш занапастити нас обох?
— А що? — запитав Андреа.
— А те, що ти вбираєш ліврею, хочеш здаватися слугою, а на пальці залишаєш самоцвіт на п’ять тисяч франків.
— А нехай йому дідько! Ти вгадав! Знаєш, тобі треба працювати оцінювачем коштовностей!
— Авжеж, я знаюся на самоцвітах, у мене теж вони бували.
— Більше хвалися цим! — сказав Андреа і, нітрохи не гніваючись за ще одне здирство, хоч Кадрус цього й боявся, добротливо віддав йому персня.
Кадрус підніс його до очей, і Андреа зрозумів, що він розглядає грані.
— Це фальшивий самоцвіт, — сказав Кадрус.
— Жартуєш ти чи що? — обурився Андреа.
— Не гнівайся, ось перевіримо зараз.
Кадрус підійшов до вікна і провів каменем по склу; пролунав скрегіт.
— Confiteor![67] — сказав він, надіваючи персня на мізинець. — Я помилився; ці шахраї золотарі так підробляють камінці, що страшно вламуватися до їхніх крамниць. Ось іще одне ремесло, що відмирає вже!
— То що, — запитав Андреа, — уже край? Що ти ще хочеш? Може, віддати тобі ліврею, а заразом і кашкет? Не соромся, будь ласка.
— Та ні, ти, як по правді, добрий хлопчина. Більше не тримаю тебе і постараюся приборкати мою марнославність.
— Та стережися, щоб ти, продаючи самоцвіт, не влип у таку халепу, якої ти боявся із дукатами.
— Не турбуйся, я не збираюся продавати його.
«Принаймні до післязавтра», — подумав собі Андреа.
— Щасливий ти, шибенику, — сказав Кадрус. — Повертаєшся до своїх лакеїв, до своїх коней, ридвана і нареченої!
— Авжеж, — сказав Андреа.
— Сподіваюся, ти зробиш мені добрячий весільний подарунок того дня, як одружишся із донькою мого друга Данґляра?
— Я вже ж казав, що це просто твої вигадки.
— Який у неї посаг?
— Та кажу ж тобі...
— Мільйон?
Андреа стенув плечима.
— Будемо вважати, що мільйон, — провадив Кадрус, — та хоч скільки б у тебе було, я бажаю тобі ще більше.
— Дякую, — відказав Андреа.
— Я від щирої душі, — зареготав Кадрус. — Зачекай, я проведу тебе.
— Не турбуйся.
— Потурбуюся.
— Чому це?
— Тому що в мене замок із невеличким секретом; мені спало на думку завести його в себе; замок системи Юре і Фіше, переглянутий і виправлений Кадрусом. Як станеш капіталістом, я зроблю тобі такий самий.
— Дякую, — відказав Андреа, — я попереджу тебе за тиждень.
Вони попрощалися. Кадрус постояв на сходовому майданчику, аж упевнився на власні очі, що Андреа не лише спустився вниз, а й пройшов двориськом. Тоді він швиденько повернувся до хати, ретельно замкнув двері й, немов досвідчений архітектор, заходився вивчати план, що його намалював Андреа.
— Здається мені, — мовив він, — цей любий Бенедетто не проти був би отримати спадщину; і той, що наблизить днину, коли він запопаде п’ятсот тисяч франків, буде не гірший із-поміж його друзів.
V. Злам
Наступного дня по тому, як відбувалася оця розмова, яку ми описали, граф Монте-Крісто подався до Отея разом з Алі, кількома слугами та кіньми, яких він хотів побачити в ділі.
Ще напередодні він і не думав їхати туди, так само, як і Андреа. Спричинився до тієї мандрівки головно Бертуччо, який повернувся з Нормандії і привіз новини про дім і корвет. Дім був цілком готовий, а корвет уже з тиждень стояв на якорі в маленькій бухті з усією залогою із шести душ і, заладнавши всі формальності, ладен був хоч коли вирушити у море. Граф Монте-Крісто похвалив Бертуччо за тямущість і запропонував йому бути готовим до швидкого від’їзду, тому що хотів покинути Францію не пізніше ніж за місяць.
— А поки що, — сказав він йому, — може, мені потрібно буде проїхати за одну ніч до Трепора; я хочу, щоб мені приготували на шляху вісім підстав, аби я міг зробити ті п’ятдесят льє за десять годин.
— Ваша ясновельможність уже висловлювала таке бажання, — відказав Бертуччо, — і коні готові. Я їх придбав і сам розмістив у найзручніших пунктах, тобто в таких селах, де ніхто зазвичай не зупиняється.
— Чудово, — відказав граф Монте-Крісто, — я залишуся тут ще на кілька днів, то майте це на увазі.
Щойно Бертуччо вийшов із кімнати, щоб віддати потрібні розпорядження, на порозі постав Батістен; він ніс листа на позолоченій таці.
— А ви нащо прийшли? — запитав граф Монте-Крісто, побачивши, що він геть у куряві. — Я, здається, вас не гукав?
Не відповідаючи, Батістен підійшов до графа Монте-Крісто і подав йому листа.
— Дуже важливий і терміновий, — сказав він.
Граф Монте-Крісто відкрив його і прочитав: «Графа Монте-Крісто попереджають, що сьогодні вночі у його дім на Єлисейських Полях промкнеться людина, щоб викрасти папери, які він вважає захованими у бюрку, що стоїть у будуарі; граф Монте-Крісто настільки хоробрий чоловік, що не буде залучати до цього діла поліцію, тому що це втручання могло б дуже зашкодити людині, що сповіщає про все це. Пан граф сам може впоратися з грабіжником або через отвір у стіні, що
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Граф Монте-Крісто», після закриття браузера.