Читати книгу - "Жінка в пісках"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Однак ні я, ні маска не знали, які твої справжні наміри. Ти погодилася на мої явні хитрощі — запросити тебе спочатку на каву, а потім на обід — легко, без ніякого опору, що здавалось, ніби тільки цього й ждала... і тому протягом якогось часу маска тішилася, що все йде начебто за планом... але твоє рішуче ставлення, ніби всі кутки твоєї свідомості залито штукатуркою, знову сповнило її страхом. Звичайно, ти не була просто непривітною. Якби ти, згодившись на мою пропозицію, була непривітною, це означало б, що, глибоко усвідомлюючи наявність огорожі, яка оточує секс, ти, навпаки, легше мені піддалася б, але ти була досить лагідною й делікатно-турботливою. Не соромилася, поводилася сміливо, природно, вільно. Загалом, нічим не відрізнялася від тієї, якою була звичайно, ти була собою.
І ця твоя незмінність спантеличила маску. Власне, де ховається липуче, як розмочена тягучка, дихання людини в передчутті спокуси, її блискучі очі, засліплені внутрішнім спалахом, збудження, спричинене очікуванням?.. Невже стосунки між нами, людьми, відділеними круглим столиком,— це лише чудернацька висушена квітка, вкладена між сторінками сонячного часу?.. А хіба те, що я, ковтаючи слину, вчепився руками в огорожу заборони і чекав слушної миті, щоб разом з тобою взятися її руйнувати, не було тільки самовдоволеною фантазією маски?.. Ось чому закінчення обіду водночас було примхливим кінцем примхливої зустрічі...
Офіціант мовчки, з показною старанністю прибирав зі столу. Поверхня води у склянках укрилася брижами — видно, пройшов поїзд метро. Маска хвилювалася, теревенила і час від часу вставляла слова, які мали викликати сексуальні асоціації, але ти ніяк не реагувала — не схвалювала й не заперечувала. Стежачи краєм ока за розгубленістю маски, я зловтішно аплодував, та, на жаль, не міг спіймати тебе на невірності.
Однак такий стан тривав лише хвилин із двадцять... Мабуть, пам’ятаєш?.. Відчувши, що вся затерпла, маска витягнула ногу й носаком черевика торкнулася твоєї кісточки на нозі. В тебе на обличчі відбилося ледь помітне хвилювання. Погляд завмер десь у просторі. Між бровами пролягла тінь, губи затремтіли. Але ти сприйняла загравання маски спокійно, з великодушністю ранкового неба, яке поступово наповнюється світлом. Маску розпирав сміх. Не знаходячи виходу, той сміх наче зарядився електрикою і паралізував маску. Здається, їй вдалося підстрелити здобич. Отже, можна було не хвилюватися. Зосередивши майже все своє єство на кінчику черевика, що торкався твого тіла, маска нарешті замовкла і наче віддалася насолоді німою розмовою.
Справді, вести невимушену балачку з тобою було небезпечно. Наприклад, зійшовшись з тобою на грунті зацікавлення садовими деревами, я ненароком міг заговорити про бездітне подружжя, в метафорах і порівняннях міг вставити хімічні терміни — і тоді на поверхню виплив би ряд фактів, які видали б походження маски. Здається, людина загиджує повсякденність частіше, ніж собака зупиняється коло стовпів.
Але мені було завдано жорстокого удару. Завдано тим, що я все ще не уявляв собі, як ти можеш так спокійно піддаватися спокусі, але догадувався, що масці така поведінка підходить якнайкраще. І хоча я чітко усвідомлював, що нога, яка торкалася твоєї кісточки, була справді моєю ногою, враження від цієї сцени залишалося невиразним, наче від давньої події, яку насилу вдається пригадати. І не дивно: якщо обличчя в мене чуже, то й тіло чуже. Я передчував це, та, зіткнувшись з фактом, знову почав корчитись у муках. Якщо таке відбувається зі мною через кісточку, то чи зможу я зберегти самовладання, коли переконаюся, що все твоє тіло доступне для дотиків? Чи зможу чинити опір бажанню зірвати з обличчя маску? Чи зможу, при збільшеному тиску, зберегти форму нашого сюрреалістичного трикутника і так уже перенапруженого?..
О, скільки я витерпів, зціпивши зуби, в номері того дешевого готелю! Я не зірвав маски, не задушив тебе, а зв’язав себе міцно грубою солом’яною мотузкою, заштовхнув у мішок з дірками для очей і мусив дивитись, як ти віддаєшся. Відчайдушний крик каменем застряв мені в горлі. Надто просто!.. Більше ніж просто!.. Після зустрічі не минуло й п’яти годин — що й казати, надто просто! Якби ж ти хоч для годиться опиралась... Ну, а скільки годин мене задовольнили б? Шість? Сім? Чи вісім?.. Яка дурна, сміхотворна логіка!.. Нехай минуло б п’ять, п’ятдесят чи п’ятсот годин — ніщо не змінилося б: твоя розбещеність залишилася б розбещеністю...
Чого ж тоді я не поклав край цьому порочному трикутнику? З помсти? Можливо. Та, гадаю, були й інші причини. Якби просто з помсти, то найдоречніше було б відразу зірвати з себе маску. Проте я злякався. Злякався жорстокості маски, яка безжалісно перевернула, розбила моє спокійне життя, та ще більше злякався повернення в дні самотності, коли в мене не було обличчя. Страх породжував страх, і я, немов безногий птах, неспроможний спуститися на землю, мусив безперестанку літати... Та це ще не все... Якщо я насправді не міг стерпіти такого становища, то мав інший вихід: залишивши маску, вбити тебе... Твоя невірність — неспростовний факт, а я, на щастя, захований під маскою, маю алібі... Невірність — серйозна провина... Маска зможе цілком задовольнитися...
Та я цього не зробив. Чому? Може, тому, що не хотів тебе втратити? Ні, саме тому, що не хотів утратити, мав підстави для вбивства. Не варто шукати розумності в ревнощах. Тільки подумати, що недавно ти вперто мною гребувала, не дивилася в мій бік, а зараз розстелилася під маскою! Шкода, що світло було погашене і я не міг побачити всього власними очима... Підборіддя, в якому дивно поєднувалися зрілість і незрілість... Темна родимка під пахвою... Шрам від операції апендициту... Жмутик кучерявого волосся... Усе це збезчещене, підкорене. Якби я мав змогу, то хотів би оглянути тебе всю при яскравому денному світлі. Ти побачила і відштовхнула гніздо п’явок, ти побачила і прийняла маску, а тому не маєш права обурюватися, що й тебе побачили. Однак світло було мені ворогом. Передусім я не міг зняти окулярів. А крім того, на моїм тілі залишилися різноманітні прикмети: шрам на стегні з тих давніх часів, коли ми вдвох ходили на лижах, та інші, про які я не знав, а ти, мабуть, знала.
Та замість очей
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Жінка в пісках», після закриття браузера.