Читати книгу - "Жінка в пісках"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
В останньому напливі мстивості щось мене не вдовольняло, тривожило. Якщо я спіймаю тебе на невірності, то як по-мщуся? З доказами у руках змушу тебе каятися чи вимагатиму розлучення? Ні в якому разі! Невже таким чином я мав би тебе втратити? Якщо мої стосунки з тобою дозволять підглядати за невірністю крізь пролом в огорожі заборони, зроблений тобою і маскою,— ну що ж, чудово, я ладен підглядати так усе життя. Та чи буде здійснена помста за допомогою такого безперервного збочення? Адже, пристосовуючись до мого роздвоєння, ти будеш змушена без кінця терпіти таке саме роздвоєння. Ні любов, ні ненависть... Ні маска, ні справжнє обличчя... Мабуть, у цій густій сірій імлі я тимчасово знайшов рівновагу.
Однак на відміну від мене, що покірно змирився зі своїм становищем, маска, яка тепер мала б триматися гордо й переможно, почала втрачати самовладання. Одне твоє слово, кинуте ненароком потім, через десять хвилин, коли ти, помішуючи ложечкою каву, сиділа в ресторані в кінці підземного переходу, позбавило маску впевненості, ніби загнало її між двома дзеркалами й примусило розмовляти саму з собою.
— Мій чоловік саме у відрядженні, тому...
Що значить «тому»? Більше нічого ти не сказала, та й маска не хотіла питати. Якщо повірити здоровому глузду, то тебе можна було зрозуміти й так: «...тому, повернувшись додому, я не мушу готувати обіду, і нічого поганого не станеться, якщо попоїм у місті»,— ніби ти виправдовувалася за те, що згодилася на мою пропозицію. Та в похмурій холодності твого тону вчувалася скоріше рішучість, ніби ти стверджувала себе у власних очах і дала щигля самозакоханій масці... Гаразд, а про що ми перед тим говорили?.. Ага, пригадую: вичитаними десь словами маска похвалила зграбність твоїх пальців, потім запитала про ранку на великому пальці правої руки (ти порізалась, коли займалася рукоділлям) і, не відриваючи від неї погляду, перевела розмову на людські відносини як на алгебричне рівняння без додаткових умов — таких, як ім’я, професія і місце проживання,— щоб вивідати твій душевний стан. Маска, яка твердо знала, кому належить головна роль у спокутуванні тебе, і тільки чекала, щоб на свій розсуд тобою розпоряджатися, несподівано розгубилась, ніби хлопчина, повалений товаришем, що обіцяв здатися.
Зауваження на полях. До речі, пригадую, як я тоді хвилювався: ану ж, ти виявиш, що під тією маскою ховаюсь я.
Якщо вдуматись, то нема ніяких доказів, що спокушала маска, а спокушеною була ти. Незалежно від хитрощів маски, як їй здавалось, уміло продуманих, ти начебто легко спіймалася на гачок. В усякому випадку, переробити все спочатку було неможливо, і масці, щоб підбадьорити себе, нічого не залишалось, як чимраз наполегливіше грати роль спокусника.
Однак така гра тепер була зайвою, бо нічого не міняла в тому факті, що ти — вже спокушена жінка. Поки ми сиділи в ресторані, маска намагалась удруге не згадувати про твого «чоловіка». Їй здавалося, що можна спокійно заговорити і про гніздо п’явок, але все-таки боялася зачепити цю тему, навіть якщо б переконала себе в тому, що йдеться про зовсім чужу людину. Та коли й ти не виказала ніякого зацікавлення «чоловіком», то я — краще б не згадувати — вкрай розсердився. Бо й справді, ти нехтувала «ним», а отже, мною. Більш ніж неприємна зневага А втім, я не сказав би, що мені хотілося почути щось про «нього». Адже якби ти згадала про «нього», то мимоволі стримала б маску в її діях. А вона, як спокусник, надіялася, що ти й далі будеш її спільником.
Мене засмучувало те, як ти дивно всміхаєшся — самою нижньою губою... непокоїло, що ти дивишся крізь мене кудись у далечінь... ображало, що ти відмовилася від запропонованого пива, хоча мені не сподобалося б, якби ти пила забагато... Здавалося, ніби мене занурили в крижану воду і відразу ж облили окропом. Ліве око розглядало ніжно, як трофей, твої пальці, гнучкі, ніби змочена водою кроляча шкурка, а праве, наче обманутий чоловік — свідок перелюбства дружини,— корчилось у муках. Любовний трикутник, де одна людина виконує дві ролі. Антиевклідовий трикутник, який на папері мав би вигляд прямої лінії: «я», «маска» — друге «я» і «ти».
Коли ми пообідали, час навколо нас раптом наче почав гуснути, як желе. Може, під вагою стелі? Надзвичайно масивний стовп посеред залу свідчив про великий тягар, який йому доводиться підпирати. До того ж у тому підземному ресторані не було вікон. Ніщо тут не вказувало на те, що день приходить на зміну ночі. Було тільки штучне світло, позбавлене періодичності. А відразу за стінами ресторану в прямовисних розрізах земних пластів і грунтових вод протікав час, вимірюваний десятками тисяч років. І твій «чоловік», який мав би підганяти наш час, поки ми так чекаємо його, ніколи не повернеться. От якби час затужавів і перетворився в посудину, яка заховала б тільки нас обох! Тоді, так і залишаючись у посудині, ми перетнемо вулицю, і місце, куди прийдемо, стане нашим новим ложем.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Жінка в пісках», після закриття браузера.