Читати книгу - "Жінка в пісках"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Я вирішив почекати на сходах банку, що омивався потоком перехожих. Зі сходів було краще видно все навколо, але я нічим не вирізнявся серед багатьох інших людей, які теж тут когось чекали. Я не мав чого побоюватися, що ти помітиш мене раніше, ніж я тебе. Курси закінчуються о четвертій, і навіть якщо ти пропустиш один автобус, все одно приїдеш сюди хвилин за десять.
Ніколи не думав, що твої курси стануть мені в такій пригоді. Як хочеш знати, то я вважаю, що сам факт невтомного відвідування подібних нікудишніх курсів є чудовим свідченням непевності жіночого існування. Вельми символічно, що ти обрала собі виготовлення гудзиків і захоплено цим займаєшся. Яку силу-силенну гудзиків, великих і малих, ти обточила, вирізала, пофарбувала й відполірувала! Ти не збиралася щось ними застібати, а виробляла ці практичні речі без жодної практичної мети. Та це не означає, що я тобі за це дорікаю. Адже я ні разу не виступав проти твоєї затії. Якщо ти по-справжньому захопилася, то я від усього серця благословляю таке невинне заняття...
...Але в подіях, що сталися згодом, ти була одним із головних персонажів, а тому я не розповідатиму про них докладно, година за годиною. Треба лише розкрити душу й виставити на світло заховане там обличчя нахабного паразита. Ти приїхала третім автобусом і пройшла повз мене. Я кинувся вслід. Ззаду ти здавалася мені на диво свіжою і зграбною, а тому я трохи збентежився.
Я наздогнав тебе під світлофором на перехресті навпроти вокзалу. За тих кілька хвилин, поки ти дійдеш до вокзалу, я будь-що мав тебе звабити. Рватися напролом не випадало, але й манівці теж не годилися. Простягаючи, ніби щойно випадково підібрав, заздалегідь захованого гудзика, зробленого твоїми руками, я раптом випалив приготовані слова:
— Це не ви загубили?
Не приховуючи здивування, ти оглянула дно сумки, перевірила застібку — видно, хотіла дізнатись, як таке могло статися — й кинула на мене погляд — мовляв, нічого не розумію. Якщо вже я заговорив, то не можна було втрачати нагоди, в яку повірив, і я наступав далі:
— Може, з капелюшка?
— З капелюшка?
— У спритних руках і кролик із капелюшка вистрибує.
Але ти навіть не посміхнулася. Більше того, своїм поглядом, немов хірургічними щипцями, щільно затиснула мені рота. То був уважний погляд, наче неусвідомлений, сповнений самозабуття. Зрозумівши, що ти побачиш мене наскрізь, якщо дивитимешся так ще кілька секунд, я миттю відступив. Та цього не могло статись. Успіх маски вже знайшов своє підтвердження в різних ситуаціях. Сумніватись у ній не було підстав, адже ти не зірвеш її, як татуйований чоловік, і не торкнешся її губами (різницю температур приховати не вдалося б). Крім того, я навмисне говорив голосом нижчим, ніж звичайно, та навіть якби я цього не робив, унаслідок того, що на мої губи були накладені ще й штучні, губні звуки зовсім змінилися.
Можливо, я даремно так переживав, бо ти відразу відвела погляд, і на твоє обличчя вернувся звйчайний неуважливий вигляд. Мій еротизм, наткнувшись на твій гострий погляд, сахнувся назад, і якби ти так і пішла, то, мабуть, я теж переборов би себе й відмовився б від задуманого плану, розуміючи, що це найкраще для нас обох. Серед білого дня та ще й перед тобою чудотворність маски, здавалось, ослабла. Ти теж на мить завагалася. Навколишній людський потік звивався, немов жадібне первісне чудовисько, поглинаючи наші думки, як тільки вони просочувалися назовні. Я не мав часу, щоб докладно з’ясувати, чому збурилося магнітне поле між нами, породжене твоїм ваганням, а тому, скориставшись затримкою, пустив у хід другий ряд заздалегідь приготовлених слів.
Зауваження на полях. Вираз «збурення магнітного поля» тут справді доречний. Мабуть, я передчував важливість тієї хвилини. Тільки передчуттям не похвалишся, нічого не поясниш, та без нього — від самої думки про це я здригаюся — мене звинуватили б у твердошкірості й виставили б на посміх, а ці записки з історії життя маски перетворилися б у біографію клоуна. Клоун — це теж непогано, тільки я не хочу стати клоуном, який не усвідомлює, що він клоун.
Мабуть, ти пам’ятаєш, як я байдужим тоном, немов обридло з’ясовувати, спитав, де кінцева зупинка такого-то автобуса. Не знаю, чи ти помітила, але я вибрав ту зупинку не для того, щоб згаяти час, а з далекоглядною метою спритно розставити для тебе пастку.
По-перше, та зупинка була єдиною на цій автобусній лінії, що пролягала мимо вокзалу і містилася в незручному, глухому закутку. По-друге, туди, на протилежний бік вокзалу, довелося б іти кружною дорогою через віадук, якщо не знати про підземний перехід. По-третє, підземний перехід був настільки заплутаний, що просто словами не вдалося б пояснити, де розміщені його численні входи й виходи. І, нарешті, відстань від зупинки до платформи електрички, з якої ти повинна від’їздити, через підземний перехід була не довша, ніж через вокзал. І, очевидно, ту зупинку ти знала.
Чекаючи відповіді, я ввесь напружився. Від страху, що ти розгадаєш мій потаємний намір, я заціпенів — настільки, що не був певен, чи зміг би йти поруч із тобою без маски, навіть якби ти погодилася провести мене до тієї зупинки. Сумніваюсь, чи вдалося мені приховати
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Жінка в пісках», після закриття браузера.