Читати книгу - "Епоха слави і надії, Євгеній Павлович Литвак"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
– Ідеальне Братство – це система, яка керує сама собою. Завдання Глави – створити таку систему і нічого не міняти, доки вона працює.
– Кожне суспільство має своїх ворогів, зовнішніх і внутрішніх. Вважаю, створити її дуже і дуже складно. – Обережно помітив ОльханКарин.
– Звичайно. Таку систему створив Ханой. Але є і друга складність: якщо ти отримуєш систему, яка працює, дуже важко не піддатися спокусі, почати її змінювати.
– Можливо, ви бажаєте побути один? – Делікатно запитав чернець.
– Не ганьби моєї сивини.
– Я хочу в черговий раз доповісти про нашого брата, вашого сина. – На словах "в черговий раз" кантрі чернець зробив легкий, але цілком помітний наголос.
– Серафім. – Авраал ще більше нахмурив брови.
– Так, знову він. Нехай він і займає високе становище, але він заплямував себе постійним пияцтвом. – Стараючись, щоб його голос не здригнувся, промовив чернець.
– Де він?
– Взяв вино і сидить за таверною. Сказав, що смерть Анріса – це для нього серйозний привід випити. Ми говорили йому, що спадкоємцеві Братства не варто захоплюватися вином.
Авраал підняв руку, зупиняючи його.
– Панадій залишив цілком ясний заповіт, в якому дав точні інструкції, хто стане наступним Главою Братства після мене. Надалі керувати Братством буде тільки мій син. Він має статус спадкоємця Братства і навіть, якщо він п'є, то нехай п'є. Ханой, словами Панадія велів нам довіряти.
Тут тільки Авраал звернув увагу, що він підняв руку, що стискає кинджал, притому настільки сильно, що кісточки пальців побіліли. Опустивши руку, чернець зробив серйозне зусилля, щоб розтиснути пальці і не подати вигляду, як важко йому це далося.
– Ми з тобою дружимо все життя, брат мій ОльханКарин. Чи змиришся ти з тим, що після моєї смерті керувати буде він?
– Ні. Але проти цього я не виступлю і сперечатися не стану.
"Звичайний правитель нагороджує тих, хто йому подобається і карає тих, хто йому не любий. Мудрий же правитель поступає не так. Його благословення неодмінно поширюється на тих, хто має заслуги, а покарання падає на тих, хто має провинності", – слова Панадія звучали у голові Авраала. Здалося, що замовкли вони на мить, але наступні слова Авраал вимовив тільки коли кантрі чернець, що сидів в кутку, піднявся щоб замінити свічки.
Язики полум'я з новою силою освітили клинок Ханоя. "Той, хто не зрозумів твого мовчання, навряд чи зрозуміє слова". Авраал простягнув кинджал ОльханКарину рукояттю вперед і коротко вимовив:
– ОльханКарин, коли ми довіряємо людині, ми даємо йому в руки ніж. І йому вже самому вирішувати: захистити тебе їм або знищити.
– …
– Присягайся на святому кинджалі Ханоя, що ти, один з дванадцяти кантрі ченців, і твої воїни, виконуватимуть всі мої накази, а після моєї смерті – і накази мого сина.
– Пробачте батько, я не можу. – Насилу вирішившись, відповів чернець.
– Ти можеш, інакше я б тебе не просив.
– Як ви можете таке просити? – Вже впевненіше говорив ОльханКарин. – Хіба ідеали Братства не вищі.
– Не вище! – Строго відповів Авраал почавши підвищувати голос. – Для тебе нічого не може бути вище за мої слова.
– Я не зможу виконати ваше прохання.
– Тоді виконай наказ! – Сказав глава Братства, і ченцеві довелося схилити голову.
Правила Братства зобов'язували беззаперечно виконувати будь-які накази старшого. Найчастіше ченці просили про допомогу і давали завдання з поваги один до одного, але бували випадки, коли доводилося наказувати.
– Я виконаю наказ! – Прозвучав голос ченця, і він схилив голову.
Авраал підніс до нього кинджал і той приклав губи до леза.
– Дякую тобі. Ти зробив правильний вибір. А тепер я бажаю почути, як ми можемо противостояти новому ворогові.
– Якраз про це я і хотів поговорити. Якщо буде війна…
– Війна буде.
– Цього не можна допустити ні в якому разі. Може "подати руку ворогові"?
– Якщо ворог без попередньої домовленості несподівано спробує укласти перемир'я, тут безперечно ховатиметься підступ.
– Нам не потрібні їх умови. – Погоджуючись, кивнув чернець.
– Коли на ринкову площу потрапляє озброєний розбійник, всі хто там знаходяться – стороняться його. Чому? Не через те, що він хоробріший, ніж всі люди на площі, а через те, що готовий померти, не зрівняється з тими, хто дорожить життям. Коли ти зможеш озброїти Братство?
– Мені треба деякий час. Дітара зараз немає і я би міг зайняти його місце в Білокам'яному.
– Він виконує мою волю, чого вимагаю і від тебе.
– Близько трьох днів. – Ухильно відповів кантрі чернець.
– Добре, я даю тобі один день.
– Але нам треба час – хоча б два дні.
– Син мій, не торгуйся, ми не на ринку. Якщо індуси нападуть раніше, ти поведеш війська.
– Батько Авраал, як завгодно. Мені треба віддати деякі розпорядження і попередити інших кантрі ченців. – ОльханКарин додав невеликий уклін.
– Треба терміново зібрати всіх кантрі ченців. Вони мені потрібні. – Наказав Нісан Авраал.
ОльханКарин почувши ці слова, здригнувся. Зібрати ченців справа не проста, оскільки у кожного свої обов'язки і не звичайні, а такі які вимагають постійної участі. Деяких не буває в Монастирі тижнями, а то і більше. Чернець стримав це в собі, розуміючи, що Главу Братства не цікавлять складнощі, які виникнуть при виконанні цього доручення.
– Де відбудеться рада? – Запитав кантрі чернець.
– А де їх можна зібрати? – незадоволено відповів Авраал.
– Бібліотека Білокам'яного селища – краще місце для такої зустрічі.
– Тоді нехай буде так.
Чернець видихнув, почувши згоду Глави.
– Тоді я можу бути вільний?
– Так, іди.
ОльханКарин затримався і дістав подарунок, який підготував для Глави Братства, прекрасні ножиці. Це була його особиста робота. Подарунок був унікальний, зроблений із золота і оброблений смарагдами, який ще раз підкреслював його майстерність та уміння. Кантрі чернець протягнув ножиці Авраалу.
Авраал взяв їх, подивився і, повертаючи назад майстрові, сказав:
– Мій друг, велике дякую, за твій подарунок. Це дуже гарна річ, але абсолютно непотрібна для мене. Було б краще, якби ти подарував мені голку. Ножиці мені не потрібні, а голка би підійшла.
– Якщо є потреба в голці, то ножиці зайвими точно не будуть.
– Я навчаю любові. Мені потрібна голка, щоб з'єднати наше Братство. Ножиці даремні, вони розрізають, вони розділяють. Наступного разу, принеси мені звичайну голку. Цього буде досить. Іди.
Це був саме той храм, в якому зберігалася легендарна зброя Підземного Світу. Вона називалася Ханойськими Вежами, і виглядала досить просто. Вежі складалися із шістдесяти чотирьох полірованих дисків, з невідомого, але дуже міцного матеріалу, мідної плити і трьох алмазних голок. Дванадцять присвячених ченців, які досягли спеціального титулу, по черзі переміщують
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Епоха слави і надії, Євгеній Павлович Литвак», після закриття браузера.