Читати книгу - "Епоха слави і надії, Євгеній Павлович Литвак"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
– Дякую. Тепер все буде по – іншому. – І хлопець завдав удару по тренувальному дереву.
– Я знаю – буде боляче, але лише з болем прийде пізнання. Ти навчишся притупляти біль та керувати своїм тілом. – Дітар наїжачив волосся хлопчикові і той посміхнувся.
– Ей, вихователь, ти збираєшся вечеряти?! – Агіас стояв вдалині і сміявся.
– Так, йду! – Відповів чернець, і подивився на свої руки, кулаки були в шрамах, адже на тренуваннях в Тигровому, він завжди розбивав руки в кров.
Глава 7
"Чернець може випробувати страх, але проявити його – ніколи"!
Заповідь Сьома. Кодекс Братства тибетських ченців.
В самому серці Монастиря Агарти, розташовувався головний храм. Він був вищий та більший за інші, і вміщав у собі багато залів та приміщень, починаючи від кухні і закінчуючи таємними кімнатами, де зберігалися реліквії Братства. В головному залі, серед сувоїв, стояв Глава Братства – батько Авраал. Він спирався на невеликий п'єдестал обома руками, що б його ноги могли відпочити. Авраал був могутнім воїном і мудрим наставником. За роки його правління не було жодного приводу засумніватися в ньому, або його рішеннях.
Навіть сьогодні, коли старість розмірено дихає йому в потилицю, він все той же сильний і мудрий, повага його побратимів не згасла. Час, здавалося, плив через нього і зупинявся на невеликому кинджалі, що лежав перед старцем, з рукояттю у формі змії, що кусає себе за хвіст – кинджал Ханоя. Символ, що охороняє світ від злих сил. Опоясуючи собою землю, він говорив: все що було, є і буде завжди повертається до своїх витоків.
Скорбота і гордість боролися в серці Авраала. Сотні і сотні разів він читав цей напис на рукояті кинджала, та все ж не міг відвести погляд. "Завжди тримай своє слово". Слова Ханоя. Він ніби сподівався, що нова, світла думка осяє його розум, як це траплялося вже безліч разів. Але почуття…почуття зачиняють навіть перед найсильнішою думкою. Чи відкривають ці двері навстіж?
Чернець взяв кинджал, але рука зрадницьки здригнулася, і звук падіння різко порушив тишу в храмі. Три кантрі ченця, що сиділи в різних кінцях залу, навіть не озирнулися – вони були зайняті своєю справою, їх так навчили, цьому вони присвятили свої життя, свої душі. Ніщо і ніхто не могли завадити їм, виконувати свої обов'язки, їх відданості справі можна було тільки позаздрити.
Авраал підняв клинок і сильніше стиснув його в руці, немов боячись знову впустити. Його підводить власне тіло! Та все ж, день змінюється вночі, літо – взимку, слідом за затишшям вибухає буря, все що народжується, рано чи пізно помирає, а все, що розквітло і набирає силу, врешті – решт знову слабшає і чахне. Чернець може це прийняти, воїн – ні. Він не хотів бути враженим часом, не хотів ставати слабким, до цього Авраал був не готовий.
Сумніви краяли його душу. Чи правильно він вчинив, побудувавши кріпосні стіни замість того, щоб знайти новий притулок для зберігання "таємниць поколінь"? За роки ченців ставало все більше і більше, і залишатися в тіні ставало складніше.
– "Якщо рука не поранена, можна нести отруту в руці. Отрута не пошкодить людині, що не має ран. Хто сам не схильний до зла, не буде завдавати його іншим". – Слова Ханоя, немов заклинання, звучали в голові старого Глави Братства. Смерть, для тих хто прийшов за золотом ченців, була не злом, а позбавленням від зла. І Ханою нема в чому дорікнути Главу Братства. Адже не золото охороняли ченці – що таке для Царя Світу якийсь метал?! М'який, непридатний ні на що, лише радувати цих жадібних нікчем. Метал повинен був стати захистом стародавнього Братства, але став приманкою для ворогів.
Ченці багаті тим, що не можна купити ні за яке золото світу!
Старий спіймав себе на думці, що тримав зброю останній раз тільки на тренувальному майданчику, і це було досить давно. Він боявся втратити свою силу і спритність. Боявся бути даремним у битві. Цей страх не давав йому спокою. Чи здатний він приймати правильні рішення? Чи врятують фортечні мури від нових непроханих гостей? Сьогодні їх виявив загін розвідників, це змусило його засумніватися в своїх силах. Його ніби поглинало почуття тривоги, воно скребло з середини, адже це була не банда, а вже частина армії. Значить… і знову сумніви! Якщо зараз час захищатися, то коли настане час піти?
– Померти не страшно, я зробив все. Все я зробив вірно. – Прошепотів Глава Братства. Його вилиці стиснулися, ніби він здавлював крик.
Ось вже кілька років він намагається передати свої знання єдиному синові Серафіму, готуючи його до управління Братством. На жаль, спадкоємець мав інші пристрасті, які явно були не до душі побратимам. Все більше часу Авраал став проводити наодинці, його бажання спокою ніяк не покидало, навпаки, все більше хотілося самоти. Величезна небезпека цього у тому, що через час починаєш до нього звикати і вже просто не пускаєш нікого в своє життя.
Він віддав перевагу самотності не через смуток, а тому що вона дає більше, ніж може дати майже все його оточення. Він втомився. Він відчув старість. А один з найважливіших законів Братства свідчив: "Ченцеві можна відчувати страх, але ніколи не можна його проявляти".
Беззвучно відчинилися двері. Ввійшов схвильований кантрі чернець ОльханКарин.
– Слава Ханою – ви тут.
– Тихіше, – скривив губи Авраал.
– Прошу вибачення, Орхана тільки що доставили до в'язниці і посадили в камеру до його брата Османа.
– За що?
– Він казав всім, що може довести невинність свого брата і навіть був готовий сперечатися на золото, що він правий. Брата його взяли під варту за вбивство.
– Мій друг, як ти вважаєш, за що можна відібрати в людини життя?
– За будь-який повторний злочин. Якщо людина зробила одне і теж двічі, значить – не зупиниться. – ОльханКарин карбував кожне слово, ніби на уроці по вивченню Законів Братства.
– Час нас сильно поміняв. А ще?
– За умисне вбивство. Ніхто не має права відбирати життя іншої людини, яким би він не був. – Також швидко і чітко прозвучала відповідь.
– Гм… насправді все навпаки, ніж ми бачимо, відчуваємо… чи знаємо… – всупереч очікуванням кантрі ченця, Глава Братства навіть бровою не повів, лише продовжив. – Як ти думаєш, що найскладніше в керуванні нашим Братством? – Запитав Авраал, продовжуючи стискати в руці священний кинджал.
Кантрі чернець мовчки, проковтнув слину, не зронивши ні слова. Він розумів, що зараз
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Епоха слави і надії, Євгеній Павлович Литвак», після закриття браузера.