Читати книгу - "Епоха слави і надії, Євгеній Павлович Литвак"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
– Що ж відбувається? Злодійку треба покарати! Чому ченців всі бояться? Ви ж бачите, що вони порушили договір! – Кричав Лекса.
– Що ти наробила? – Запитав Агіас, поки Дітар пропускав удари на їх очах.
– Невже зараз це так важливо? – Обурилася Тарсіша.
– Схаменись, ми ж не такі. – Есін рвався на допомогу.
Але Агіас в черговий раз його зупинив:
– По – перше, він все робить правильно, а по – друге, він ще жодного разу не впав.
– Чому він не бере зброю? Я зробив йому відмінний меч.
– Тому що він їх карає, а не знищує. І ти, мій друг, не мирися із злом, бо зло, яке залишилося без покарання, множиться, а провина лежить на тому, хто залишив його безкарним.
Здавалося, почався якийсь божевільний танок – вихор, до якого залучалося все більше людей: пола чорної чернечої мантії описувала хитромудрі кола, Дітар то злітав над натовпом, то повністю пропадав з очей під купою тіл, щоб знову злетіти. Кожну мить з вихору вилітав хтось з бандитів, щоб поповзти убік. Той, хто брав в руки зброю, або ранив одного зі своїх, або самого себе.
Всі ці кілька хвилин тільки Агіас зберігав цілковиту холоднокровність: він знав ціну, сплачену Дітаром за уміння володіти мистецтвом битви без зброї. Всі інші, навіть Тарсіша, готові були кинутися в бій. Але через хвилину-дві все було закінчено: кілька циганів відтягали Лексу убік і приводили його до тями, поливаючи йому лице водою прямо з глеків. Інші, розбившись по групках, в три – п'ять чоловік, допомагали один одному, злісно поглядаючи в бік ченців.
Тарсіша кинулася до Дітара і стала оглядати подряпини і садна на його обличчі і руках. Есін обернувся до Агіаса:
– Краще було запропонувати їм тиждень роботи в шахті за подвійну ціну. Вдалося б уникнути "цього". Біля воріт стоїть армія індусів – дорога кожна хвилина.
– Це б не розв'язало проблему. Багаторічна суперечка повинна була закінчитися.
Всі глянули на Лексу, що прийшов до тями. Той кількома ударами розшпурляв своїх "помічників" і швидко зник з площі у бік сторожових веж. За ним поспішали його бандити. Назустріч бігла варта на чолі з Маркітаном. Командирові загону було досить одного погляду, щоб визначити, хто найбільше постраждав. Міха зупинив Лексу, схопивши за сорочку. На відстані, не було чутно слів, які говорив йому циганський Барон, але його жести говорили про те, що Міха в гніві.
Бандит не став вислуховувати старого, а лише висмикнув свою сорочку з рук цигана і повернув углиб селища.
Барон зупинився в декількох кроках, даючи можливість гостям наблизитися, дотримуючись субординації: Агіас – кантрі чернець, Дітар – командир вартових, Есін – коваль і лише за ними – жінки, не виходячи через спини чоловіків.
Міцний, гарний і мужній ватажок циганів, абсолютно не виглядав на свої сімдесят років. Ті, хто живуть, поблизу боліт рано старіють, але не Міха. Він немов відшукав чарівне зілля, що дарувало йому сили і довголіття.
Він упізнав Дітара і запитав:
– Що такого жахливого ти побачив в тих краях, що повернувся назад?
В цій фразі було багато сенсу, але тільки для Дітара і Міхи. Минуле ченця було відоме тільки йому. Дітар нічого не відповів, лише дав зрозуміти, що він тут ні як циганське хлопченя, а як чернець таємного Братства.
Агіас зробив крок убік, даючи другу вийти вперед.
– Я говоритиму від імені батька Авраала. – Відповів Дітар, і став поправляти мантію і приводити себе до ладу.
– Тоді ходімо в мій будинок. – Сказав Міха, і вже зовсім іншим тоном, по-батьківськи додав:
– Адже ти не забув, де він. Бери з собою своїх друзів.
В гості вони йшли вже безладним натовпом. Міха все ж – першим, а за ним Дітар з Маркітаном, який все запитував через що бійка, та і взагалі здивувався тому, що циган повернувся через п'ять років, посвяченим у ченці, адже раніше нікому з циганів цього не вдавалося. Всі мовчали, і у кожного на душі була тривога.
Біля будинку Барона, Дітар з Маркітаном відійшли убік, вони поговорили менше хвилини, а потім чернець передав йому шматок золота. Той взяв золото і відразу пішов. На вигляд, це нагадувало деяку плату за угоду.
Міха розпорядився розпалити вогнище біля річки і приготувати вечерю для гостей. Агіас передав мішок, наповнений золотом, після чого разом із Дітаром зайшов у будинок.
У будинку ченці відразу відчули тепло. Сидячи на килимах, Дітар розповідав, як він вже двічі бився з індусами, і що ченці про них майже нічого не знають.
– Вони сьогодні і до нас завітали. Два брати Андрогін і Міланос привели досить велику армію з Калінги, я думаю – близько п'яти тисяч. Андрогін сказав, що на їх країну хоче напасти Ашока, новий Цар мауреїв. Вони дійсно шукають Монастир, оскільки впевнені, що змусять вас стати їх помічниками у війні. А тепер, підемо до вогнища, я розповім, як покарав їх сьогодні вранці.
– Я маю владу від імені Авраала запропонувати вам допомогу: ви можете сховатися в стінах нашого Монастиря.
Барон ввічливо відмовився, пояснив, що сам захистить свій народ. Розмовляючи, вони вийшли на вулицю.
– Залишайтеся в таборі до світанку. Зараз дійсно небезпечно навколо. І розкажи мені про свої плани на Тарсішу. Її теж не було в нас п'ять років, і повернулася вона тільки минулого тижня.
Тарсіша прогулювалася селищем, її не було тут досить давно, і вона пам'ятала все по – іншому. Спогади не завжди точні. Вона зупинилася у крамниці з одягом, задивившись на сукні.
– Хочеш приміряти? – Привітно звернулася до Тарсіши продавчиня.
– Так. – Кивнула у відповідь циганка і звернула увагу, на те, що шнуровка корсета знаходилася попереду. А це означало, що дівчина сама зможе його застібати. Через пару хвилин вона вже уважно оглядала себе. Дивно, але сукня підійшла ідеально і сиділа, як влита.
– Тобі дуже йде. Відразу видно, що річ знайшла хазяйку. Бери.
Сукня дійсно була гарною, пошита в циганському стилі. На грудях – витончене шнурування, рукави три чверті, спина на половину відкрита. Сукня була досить довгою, і вона їй дуже личила.
– Добре, беру. – Погодилася Тарсіша.
Коли всі вийшли до річки, то стали сідати ближче до вогнища. Дітар помітив одного хлопця, років шістнадцяти. В нього був перебитий ніс, а в очах питання без відповіді. Він хотів тренуватися, але ніяк не наважувався бити по дереву. Дітар підійшов до нього:
– Своїми силами. – Це була фраза з книги Ханоя. – Якщо тобі скажуть,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Епоха слави і надії, Євгеній Павлович Литвак», після закриття браузера.