Читати книгу - "Повстала з попелу, Делісія Леоні"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Я ненавиджу тебе і всіх людей, - прошепотіла я, навіть не усвідомлюючи сенсу своїх слів. - Я знищу тебе, Деміане. Будь ти проклятий!
На його обличчі розпливлася гордовита посмішка.
— Дурне дівчисько. Все скінчено.
Я боялася спробувати знову покликати свою силу, адже не знала, що стане закликом Хаосу. Деміан пішов, а замість нього до помосту підійшли кілька жерців із запаленими смолоскипами і підпалили сухе хмиз, що лежав навколо. Він швидко спалахнув, сильний вітер лише сильніше розганяв полум'я. Лічені хвилини, і перед нами з мамою стояла вже вогненна стіна, обпалюючи своїм смертельним подихом. Іскри боляче вдаряли об шкіру. Я подивилася нагору, туди, де над нашими головами було відкрито портал. Якщо Хаос зараз прийде… то Деміан справді виграє.
Я ковтала сльози і стримувалася щосили. Якщо я загину, то над Хаосом більше ніхто не матиме влади. Тулая люди не вб'ють і він також житиме. Чи буде війна? Не знаю… але вони залишаться жити, а людям доведеться вигадувати нові плани, як очолити і правити землею. Потрібно просто поламати всі їхні плани… Осторонь від площі піднявся чорний димовий клуб. «Зрадників» теж спалюють…
Вогонь підкрався до моєї мами, і я почула її крики. А з другого кінця, здалеку, з головної площі долинали інші, жахливі звуки, що рвали людську душу на частини. Я з силою стиснула зуби та заплющила очі. І все ж… прошепотіла, не в змозі бачити страждання матері.
— Врятуй її.
Розплющивши очі, я помітила, як навколо потемніло. Шквальний вітер із краплями дощу лише посилювався. На площі з'явилося якесь пожвавлення, але важко було розібрати через вогненну стіну, що саме там відбувається. Під ногами було гаряче, дуже гаряче. Язики полум’я торкалися моєї спідниці, ось-ось і вона запалає. Дихати було неможливо таким розпеченим повітрям.
А потім… полився дощ. Почалася гроза. Розкати грому здригали землю, а від спалахів блискавок різало очі. Я спробувала якось послабити мотузки, але безрезультатно. Полум'я повільно, але все ж таки підкрадалося до мене з усіх боків. Моїм ногам стало дуже боляче і я закричала, усвідомлюючи, що це… кінець. Я вже не бачила маму. Стовп вогню та диму оточив мене.
Я відчула холод позаду себе так несподівано, що я навіть подумала, что я вже марю. А потім хтось торкнувся моїх рук.
— Тихо, не привертай до себе увагу, - прошепотів незнайомий чоловічий голос.
Я відчувала, як слабшала мотузка і, нарешті, мої руки звільнилися, а потім і я сама.
— Врятуй мою маму, врятуй її! - попросила я, кидаючись до неї, але мене грубо схопили за лікоть і поволокли назад. Я закашлялася, коли вдихнула їдкий дим.
— Пізно. До того ж, людські життя мене не цікавлять. Пішли, настав час вибиратися непоміченими!
— Що? Хто ти? – я погано бачила, очі різало від диму, сильного вітру та дощу. Я навіть не могла розглянути свого рятівника.
— Жити хочеш? Або тільки побалакати? - почула я різкий рик.
Я спробувала вирватися зі сталевої хватки, але мене лише міцніше і болючіше стиснули. На площі стояв повний… хаос. Я побачила Деміана, пораненого, але він продовжував боротися з кимось. Все навколо гуркотіло, палахкотіло, а небо над нами, точніше, той відкритий портал почав сяяти сріблястими іскрами. З кожним кроком мені ставало важче. І моєму супутнику теж. Таке відчуття, що нас почало затягувати до нього.
— Прокляття! – почула я лайку свого рятівника.
Несподівано на нас збоку хтось вибіг, але чоловік встиг дістати меч та відбити атаку. Його меч виблискував магічним синім вогнем. Це не просто людина…
— Давай, вперед! - закричав він, але відразу впав на коліно і закричав. - Біжи!
Я нічого не розуміла, що відбувається. Все довкола… шуміло, сяяло, палахкотіло вогнем, гуркотіло небо, кричали люди… і портал над нами набирав силу і міць. Чоловік намагався підвестися, але не міг. З його тіла… в портал піднімалися сріблясті іскри, магія…
А потім і я відчула біль у собі і також впала на землю, закричавши від такого різкого і нестерпного болю.
— ТОРІ! - почула я своє ім'я десь вдалині. І знову це був незнайомий чоловічий голос.
Я поринала в якусь темряву, лише чула навколо себе шум, квапливі кроки, звук металу та шипіння магії.
— Вставай, кохана, прокидайся, не вмирай, прошу тебе, ТОРІ! - хтось тримав мене на руках, але я не в змозі була розплющити очі. Я навіть відчувала, як сповільнюється моє серце. – Навіть не смій вмирати! – у його голосі стільки болю, стільки страху… і чогось ще такого сильного, що моє серце так болісно стискувалося…
— Врятуй її! – наказував він комусь. - Я все зроблю сам і закрию цей проклятий портал! Нема часу на суперечки! Врятуй її! І врятуй себе, сину! Вона твоя сестра, Тулає!
— Ні ... - прошепотіла я, починаючи розуміти, хто поряд зі мною.
— Тш-ш, кохана, все добре. Ти будеш жити.
— Ні!
— Прощавай, Торі! І пробач мені за все!
Я прокинулася від холоду та ознобу. Я була прикрита якоюсь накидкою, замість подушки – зім'ятий та брудний одяг. Я прокинулась у лісі. Одна. Трохи вдалині горіло невелике багаття. Я підвелася і спробувала згадати, що сталося. Зап'ястя боліли, але я не побачила там слідів від мотузок чи синців. Провела пальцями по тому місцю, де Деміан сполоснув мені шкіру, креслячи якийсь магічний знак, але там теж все загоїлося.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Повстала з попелу, Делісія Леоні», після закриття браузера.