Читати книгу - "Очікування шторму"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
«Сонце спускалося за видноколо, освітлюючи червоним промінням яскраво-зелену поверхню Саргасового моря і Острів Загиблих Кораблів з його лісом щогл. Цей спустошений бурями, посічений часом ліс, його зламані сучки — реї, клапті вітрил, рідкі, як останнє листя, — все це могло б пройняти зневірою найжиттєрадіснішу людину. Але професор Людерс відчував…»
У двері постукали. «Матері сьогодні немає. Хто б це міг бути?» Годинник пробив раз. Варвара машинально глянула на циферблат: стрілки показували пів на першу. Й від свідомості, що вона сама й уже пізно, Варвара сповільнила ходу. Нерішуче зупинилася перед дверима. Їй стало моторошно, але лампочка в передпокої перегоріла кілька днів тому, й світло падало лише з тієї кімнати, до вона щойно читала журнал.
Стукіт повторився, вимогливий, голосний…
Варвара підняла защіпку, повернула ключ. Рипнули двері й попливли у півтемряву сходової площадки. На порозі стояв чоловік у низько насунутій на очі кепці. Варвара здригнулась, але… двері вже були далеко, й потягнути їх на себе неможливо.
Обличчя чоловіка здалось їй трохи знайомим. І хоч їй було страшно, так страшно, що хотілося плакати, вона нічим не видала свого переляку, навпаки, нахабно сказала:
— Алло, любий!
«Любий» холодно запитав:
— Сама?
Вона невизначено знизала плечима, гарячково міркуючи, що ж робити.
— Можна пройти?
— Я жду коханого, — про всяк випадок збрехала Варвара.
Чоловік увійшов у передпокій.
— Зачини двері, — сказав він.
— Зачини сам, — відповіла вона. — Я боюся темряви.
Вони зайшли в кімнату, де горіла настільна лампа. Чоловік запитав:
— Ти не дозволяєш мені залишитися?
— Це неможливо. Не терплю, коли чоловіки калічать один одного.
Варвара ще не могла його пригадати. Та він поводився так, нібито вже залишався ночувати в цій кімнаті. Сів у її крісло. Дістав пачку з сигаретами. Варвара охоче закурила. Кинувши швидкий погляд на пачку, поцікавилася:
— Закордонні?
— Вгадала.
Хвилину він випробувально розглядав її. Потім сказав:
— Ти мене пам'ятаєш, Варваро?
— Дурне запитання. Звичайно ж пам'ятаю, ти обіцяв на мені одружитись і відвезти в якийсь… Е… е… Скадовськ!
— Я ніколи не був у Скадовську.
— Це десь між Одесою та Севастополем.
— Можливо. Але я нічого не обіцяв тобі.
— Я не вірю обіцянкам.
— Ти велика розумниця, — поблажливо сказав чоловік.
І коли він сказав ці слова, вона згадала. Рік чи два тому він приносив у перукарню французькі лаки, помаду, пудру, одеколон. Він не торгувався, і всі залишалися ним дуже задоволені. А Варвара, поласувавшись на коньяк «Наполеон», запросила його до себе…
— Навіть найрозумніші жінки мріють вийти заміж, — відповіла вона.
— Правильно. Тим більше, що завжди можна розлучитися. Чи не так?
— Не пробувала. У мене все вийшло простіше. Мій чоловік опинився в тюрмі… Гаразд, ближче до справи. В тебе є що-небудь для продажу?
— Нащо так швидко? Мені приємно розмовляти з тобою на абстрактні теми. Ти молода й гарна… Тобі не місце в цьому місті. В Одесі ти була б королевою…
— Легко дарувати компліменти. Вони нічого не коштують. А гроші? Де я візьму гроші, щоб перебратися в Одесу?
— Гроші заробляють не тільки в ліжку.
— Я цього не знала, — глузливо заперечила вона.
— Ти так само ходиш у клуб моряків?
— Не здихати ж мені з нудьги.
— Сьогодні не пішла?
— Я ходжу не щодня. До речі, сьогодні понеділок, а по понеділках клуб не працює.
— Я знаю. Тому хочу попросити тебе про одну послугу.
Вона смикнула плечима. В неї була така звичка. Може, ця звичка замінювала посмішку. Може, слова, які вона не змогла б так швидко дібрати.
— У середу передай цю книгу моєму другові. Ви зустрінетеся з ним у клубі моряків.
Чоловік вийняв з-під пальта книгу. Варвара прочитала на бурому корінці: «Граф Монте-Крісто».
— Як звати твого друга?
— Не має значення. Він сам підійде до тебе. Ти чекатимеш на нього в більярдній кімнаті й триматимеш книгу на колінах, розкриту на тринадцятій сторінці…
Вона скривилася.
— Не бійся… Все нормально. Я думав це зробити сам. Але ми стоїмо в цьому порту тільки сімнадцять годин замість обіцяних трьох діб. Якщо він не прийде в цю середу, жди наступної…
— Дурну знайшов… — відповіла Варвара. — Буду я, мов ідіотка, таскатися на танці з книгою.
Діставши з кишені гаманець, чоловік відрахував три сотенні й поклав на стіл поряд з книгою.
— Це аванс… Потім одержиш іще стільки. Як бачиш, робота не фізична й для здоров'я не шкідлива. Згодна?
Варвара мовчки кивнула. Однак, наче торгуючись, сказала:
— За нинішніми цінами це не такі вже великі гроші.
— Більші, ніж твоя зарплата, до речі, — резонно зауважив він. Але все ж поліз у кишеню за гаманцем і додав іще сотню.
Вона зачинила за ним двері й кілька хвилин стояла нерухомо, затиснувши долонями рот, готова кричати від страху.
6
Припікало сонце. Воно визирнуло зовсім недавно, пекуче опівденне сонце. Й легкий серпанок тремтів над землею і над деревами, тому що й земля, і дерева, й опало листя ще блищали вологою. А вітру не було. Й тільки птиці гойдали віття, коли
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Очікування шторму», після закриття браузера.