Читати книгу - "Очікування шторму"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Іван Безпризорний сказав:
— Хлопці, я вам вірші нові прочитати хочу.
— Не час, — відповів Семен Лобачов, що тепер був за старшого.
Піддувайло заперечив.
— Може, до світанку ніхто й не об'явиться… Та й потім хтозна, чиї це коні.
— Баба надвоє казала, — підтримав Боря Кнут. — Мабуть, коні крадені. Й тут міліціонерові зручніше сидіти, а не нам, бійцям Червоної Армії.
— Багато говорите, — зауважив Семен Лобачов. І потім дозволив: — Гаразд, читай… Тільки неголосно…
— Вірш називається «Шабля»… — почав упівсили Іван Безпризорний.
Хмари розповзалися повільно й тихо, як розповзається промоклий папір. І з'явилися зірки, маленькі, наче ялинкові свічки. Й Семен Лобачов, який погано слухав Івана, дивлячись на небо, подумав, що третій десяток на землі живе, а вперше бачить, як зорі з-за хмар з'являються…
— Авжеж, — сказав Боря Кнут. — Будеш ти, Ваню, великим поетом. У столиці житимеш. А я до тебе проїздом навідуватися стану, на випивку позичати…
— Я серйозно, хлопці. Яка ваша думка?
— Моя думка гарна, — сказав Піддувайло. — Та я більше вітав би, якби ти анекдоти писав.
— А про кохання що-небудь є? — спитав Семен Лобачов.
— Йдеться, зрозуміло, про його Марію, — посміюючись без злості, уточнив Боря Кнут.
— Ліричних віршів у мене багато, — запевнив Іван Безпризорний. — Хоча б цей… «Я не знаю, як дівчину звати»…
— Тихіше, — підкинув гвинтівку Семен Лобачов. — Хтось іде…
Від дороги в бік узлісся їхали вершники.
Вікно світилося серед ночі. Й на долівці біля скрині лежав білястий квадрат, розсічений рамою, наче хрестом. Десь шаруділа миша. В суміжній кімнаті не спали. Й замкова дірка так само залишалася жовтою.
Волгін натягнув чоботи, сів на скриню, подумки лаючи себе останніми словами. Як же він міг схибити? Забути на гвіздку куртку з пістолетом у кишені! Може, ще не пізно пройти в суміжну кімнату.
За стіною розмовляли. Кость завмер біля дверей. Дослухався.
— Що я, маленький! Це точно, — говорив стрижений.
— А якщо плутаєш? — спитав Требухов. — Ти знаєш, хто він? Зять полковника.
— Все одно… Схожий на того лягаша…
Цокав годинник. Під ногами Требухова порипували дошки.
— Що будемо робити? Ну й задача, — буркотів Требухов.
Кость навшпиньках пробирається до вікна. Двостулкову раму з'єднує з наличником лише фарбований шпінгалет. Рух руки — й шпінгалет легко ковзає вгору. Стулки розходяться беззвучно.
Земля зразу затріщала під ногами. Й пес кинувся на ріг будинку. Та ланцюг був короткий. Пес гавкав, але дістати Волгіна не міг. А він уже біг через сад до огорожі. Перевалився через огорожу. Опинився на вулиці, Й кинувся вперед, шукаючи очима водонапірну башту.
Зорі стрибали над головою і мчали за ним навздогін. Повний місяць мерехтів праворуч за дахами. Він махав руками, наче бігун на дистанції, і піт котився по його обличчю. Але сорочка була тонка, холод легко проникав крізь неї. Між лопатками крижаніло, наче він притулювався до скла.
Чорні шпали виповзали йому під ноги. І він біг по шпалах, пам'ятаючи про вартового, що охороняв вугілля.
І коли вартовий вигукнув: «Стій! Хто йде? Стій! Стріляю!», Волгін зрадів, наче почув голос близької людини.
— Ти швидше, швидше викликай своїх! — підганяв він вартового.
А вартовий дивився на нього підозріло, наче на божевільного.
Розводящий тричі перепитав. Похитав головою. Але, може, все ж повірив, а може, просто шлях у караульне приміщення пролягав повз будинок, який займав уповноважений ДПУ. І розводящий зазирнув туди. Кравець виявився на місці.
Кравець здивувався. І не приховував цього.
А Волгін не знав, з чого почати. Не знав, що можна говорити, а що ні. Тому, поміркувавши, він сказав найпростіше:
— Я від Каїрова.
— «Два», — сказав Кравець.
— «Вісім», — відповів Кость. І про всяк випадок додав: — «Паризький швець».
Через сімнадцять хвилин на явку, де залишався Требухов, було здійснено наліт. Чекісти обшукали будинок, льох, горище, сарай і сад, але ні Требухова, ні стриженого, ні самого господаря знайти не вдалося. На кухні виявилися лише перелякана жінка й двоє заплаканих дітей.
Куртка Волгіна висіла на тому ж самому місці. Та іменного пістолета в кишені не було.
Волгін розповів Кравцю найголовніше, про оголошення з медалями й монетами. Й про телеграму, яку повинен дати на ім'я Вороніна, якщо все буде гаразд.
На роздуми часу було обмаль. Але і Кравець, і Волгін одразу зрозуміли, що найголовніше тепер — перехопити Требухова, не дати йому можливості зв'язатися з Козяковим. Тому що може існувати ще якийсь канал зв'язку, яким Козаков зуміє попередити того, хто в місті, про небезпеку. Й тоді відомості, добуті Волгіним, утратять усяку цінність.
Командир кавалерійського загону зробив правильно, влаштувавши засідку біля коней, знайдених на узліссі.
Однак коли Семен Лобачов підкинув гвинтівку й сказав: «Тихо. Хтось іде», це були не Требухов і його дружки… Це йшли Волгін, Кравець і кавалерист — командир взводу.
5
Варвара читала журнал «Вокруг света». Вона любила його. Тут друкувалися пригодницькі повісті, цікаві оповідання, переважно перекладні: про далекі моря і незнайомі міста, по яких мавпи гуляють так же вільно, як у нас кішки.
Варварі подобався цей журнал. І вона передплачувала його… Вона завжди робила все, що хотіла, без зайвих слів і галасу.
У кріслі було затишно. Світло настільної лампи лягало на письмовий стіл, етажерку, зелений пуфик і килимову доріжку неправильним колом — з химерним
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Очікування шторму», після закриття браузера.