Читати книгу - "Очікування шторму"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
У темних калюжах, мілких, наче блюдця, лежало листя, над яким сюрчали коники, зелені — завбільшки мов палець, коричневі, мов квасоля. Випурхнув метелик з довгими стрілоподібними крильцями в чорну смужечку й довго кружеляв над Волгіним, поки він Не зліз з коня й не повів його за вуздечку.
Щебінь повз під ногами. Та кущі чітко трималися за землю, встаючи на шляху щебеню. І лиш окремі камінці з тихим шерехом скочувались униз.
Схил, яким спускався Волгін, був одкритий. І Кость, і його кінь могли послужити чудовою мішенню, коли б хтось захотів зустріти їх пострілом. Трохи заспокоювало, що до Лисої гори ходи більше години. А засідка в лощині здавалася малоймовірною, оскільки будь-яка група людей, навіть найменша, ризикувала бути поміченою згори.
Невідоме ждало внизу, за тим схилом. Воно не лякало, а просто сковувало думку. Й часом Кость почувався безпорадним, наче стрілець із зав'язаними очима.
Явка біля Лисої гори була останньою зачіпкою, спроможною повернути Волгіна в загін Козякова. Та повертатися можна, лише випередивши Требухова.
У лощині ледь-ледь тягло вогкістю. Дзюрчав струмок, звиваючись поміж моховитим камінням. Кінь опустив голову. Торкнувся губами води. Форкнув. І став жадібно пити… Кость присів, зачерпнув пригорщу води. Вона була прозора й холодна. Й зуби зводило від неї. Та пити було приємно.
Поплескавши коня по крупу, Кость повів його далі. Правий берег геть заріс чагарями, але перебиратися назад, на лівий бік по слизькому булижнику не хотілося. Струмок дзюрчав… Розмірено й монотонно. Й дзюрчання трохи дратувало й насторожувало Волгіна, тому що заглушало кроки. Й свої, і чужі…
Зустрівся кущ кизилу, великий, розлогий. Ягодами всіяна земля. Але й на вітті ще багато плодів. Чорно-червоних! Кость дивувався терпкому й водночас солодкому смаку перестиглого кизилу, що пах диким лісом. Руки стали чорні й липучі від соку…
Але ось знову мовчать над головою дерева. Й небо рідшає за ними. Знову задушливе й нерухоме повітря. І набридла мошва кружляє над гривою коня. На цій останній прямій можна змусити коня бігти жвавіше. Тільки чи треба? Кілометра через півтора Лиса гора виросте перед ним, загороджуючи горизонт, наче єгипетська піраміда. А на відкритій місцині потрібно скакати чимдуж. Скакати, наче в атаку. Навіть страшніше, тому що в атаку поодинці не ходять…
Кінь сам зупинився. І Кость, не чекаючи цього, подався корпусом уперед. Тривожне іржання, нашорошено підняті вуха. Й раптом чийсь стогін…
Якби життя було довго, як ті дороги, що він не встиг пройти. Якби йому лишалося бачити небо, слухати вітер, дихати і боротися більше, ніж сімнадцять годин, Кость Вол-гін часто згадував би цю хвилину, коли він зістрибнув з коня. І в придорожніх кущах побачив Анастасію. Сліди крові. І свій браунінг, маленький, але важкий, що вона стискала в руці.
Він уже не думав про те, як Анастасія опинилася тут, на дорозі до гори Лисої. Він зрозумів головне: Требухов випередив його…
7
Жінка, перев'язана хусткою хрест-навхрест, викопувала бульби жоржин. Дбайливо складала їх у плетену забруднену корзину. Неширока, метрів півтора, смуга довкола газону перед входом у клуб моряків, що ще тиждень тому біліла живими квітами, тепер була перекопана. Жінка вже закінчувала роботу, коли оперативний уповноважений Золотухін з'явився на набережній.
Утиснута в море гора чорніла, наче вирубана з вугілля. Хвилі переливалися відблисками — жовтими поблизу, а біля горизонту рожевими. Сонце сідало.
Побачивши Золотухіна, жінка зібрала бульби, взяла корзинку й зникла.
Настала черга Золотухіна. Він поставив мольберт, дістав фарби.
Світло змінювалось, і тіні зникали. Швидко й помітно, наче слід води на гарячому піску. Скреготіли лебідки. Вода омивала палі обвітреної пристані, до якої пришвартувався брудний, наче бродяга, суховантаж. На його кормі майорів прапор, тепер малиновий, тому що захід був дуже яскравий, і справжній колір прапора Золотухін не міг визначити. Вздовж набережної, наче віспою, зритою сонцем і сіллю, сиділи рибалки: з десяток хлопчиків і менше — дідусів. Вудлища звисали над водою. Та риба ловилася погано. До речі, Золотухін не мав можливості весь час спостерігати за рибалками. Значно більше його цікавили люди, які заходили в клуб моряків і виходили звідти.
Незважаючи на то, що вихід у клуб моряків був вільний, місцеві жителі зрідка приходили сюди. Коли сутеніло, біля клубу з'являлися дівчата певної категорії. Вони знайомилися з моряками, своїми й чужоземними, тут же, у скверику.
Клуб моряків працював щоденно, крім понеділка. Це був гарний триповерховий будинок з великими концертним, більярдним, танцювальним залами, рестораном, де за бони чи за долари, фунти, марки продавалися найвишуканіші страви й напої.
Золотухін одразу помітив Варвару. Граф Бокалов напередодні познайомив їх, назвавши Золотухіна своїм добрим корешом. І Варвара заспокоїлася, зрозумівши, що в клубі моряків вона буде не сама, що там будуть її друзі, яких вона, може, так ніколи й не впізнає. Адже навіть з Золотухіним вона повинна поводитись, як з зовсім незнайомою людиною.
Тієї ночі, коли непрошений візитер доручив їй передати книгу «Граф Монте-Крісто», Варвара не лягала спати. Вона сиділа в кріслі. Пила холодну каву й гортала «Графа Монте-Крісто», але жодних слідів тайнопису чи якогось шифру не знаходила.
О третій годині ночі — знову стукіт у двері. Довго не відчиняла, дослухалася. Нарешті впізнала голос Графа Бокалова, який лаявся за дверима. Зустріла його, як рідного. Й виклала все одним подихом.
Граф нахмурився:
— Вскочила в халепу ти, Варю. Одна річ — зламування квартир, кишенькові крадіжки, інша — шпигунство. За шпигунство — стінка.
Варвара плакала й просила виручити. Тоді Граф сказав, що він зараз піде на якийсь час і щоб вона, крім нього, Графа, нікого в квартиру не впускала ні з якого приводу.
Граф повернувся
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Очікування шторму», після закриття браузера.