Читати книгу - "Улісс"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Бен Доллард ураз зупинився і уп’явся в нього очима, широко роззявивши свій гучномовний рот, одірваний ґудзик його візитки загойдався, поблискуючи, на ниточці, а він сам став витирати сльозливі очі, щоб краще чути.
— Які там кілька днів? — заревів він. — Хіба ваш хазяїн не наклав арешт на ваше майно?
— Наклав, — відповів отець Каулі.
— Тоді виконавчий лист нашого друга не вартий і того паперу, на якому він написаний, — повідомив Бен Доллард. — Домовласник завжди має право першого позову. Я дав йому всі дані. Віндзор-авеню номер 29. Його прізвище Лав?
— Правильно, — підтвердив отець Каулі. — Його превелебність містер Лав. Він парох десь у провінції. Але ви знаєте напевно?
— Можете переказати від мене Варавві, — сказав Бен Доллард, — хай устромить цей лист туди, куди мавпочки ховають горіхи.
І він твердою рукою повів за собою отця Каулі, що йшов, наче припнутий до гладуна.
— Гадаю, йдеться про горіхи ліскові, — промимрив містер Дедал, рушаючи слідом за ними й опускаючи пенсне на вилогу куртки.
* * *
— З хлопцем усе влаштовано, — сказав Мартін Каннінгем, коли вони вийшли з воріт Касл-ярда.
Полісмен приклав пальці до кашкета.
— Боже поможи, — вдячно відповів Мартін Каннінгем.
Він подав знак візникові, який чекав пасажирів, той сіпнув віжки й рушив до Лорд-Едвард-стрит.
За бронзою золото, за голівкою міс Кеннеді голівка міс Дус, вони виникли над фіранкою готелю «Ормонд».
— Авжеж, — сказав Мартін Каннінгем, мацаючи бороду. — Я написав отцеві Конмі й виклав усі підстави.
— Можна було б спробувати нашого друга, — несміливо запропонував містер Пауер.
— Бойда? Категорично ні, — коротко відмовив Мартін Каннінгем.
— Джон Вайз Нолан — він затримався, читаючи список, — поспішив наздогнати їх на Корк-гілл.
На сходах ратуші радник Наннетті, сходячи вниз, привітався з олдерменом Каулі та з радником Абрагамом Лайоном, які йшли нагору.
Порожній вагон трамвая повернув на Верхню Ексчейндж-стрит.
— Погляньте-но, Мартіне, — сказав Джон Вайз Нолан, коли наздогнав їх біля редакції «Мейл». — Я ось тут у списку бачу, що Блум обіцяє внести п’ять шилінгів.
— Правильно, — погодився Мартін Каннінгем, беручи лист. — І до того ж він відразу вніс їх.
— Без довгих балачок, — докинув містер Пауер.
Джон Вайз Нолан здивовано розплющив очі.
— Всім скажу, що жид ласкавий вельми, — влучно процитував він.
Вони звернули на Парламент-стрит.
— А ось і Джиммі Генрі, — озвався містер Пауер, — якраз прямує до Кавани.
— Чудово, — сказав Мартін Каннінгем. — То й ми теж туди.
Біля входу в la Maison Claire О’Кріп О’Шпар запопав горбатого шуряка Джека Муні, п’яненького, який зібрався погуляти в Лібертіз[173].
Джон Вайз Нолан ішов тепер позаду з містером Пауером, а Мартін Каннінгем вів під руку чепуристо вбраного чоловічка в сірому костюмі з іскрами, який ішов був, накульгуючи, швидкою ходою повз годинникову крамницю Міккі Андерсона.
— Здається, у помічника секретаря міської ради проблеми з мозолями, — зауважив Джон Вайз Нолан, звертаючись до містера Пауера.
Вони звернули за ріг до пивниці Джеймса Кавани. Порожній трамвайний вагон стояв перед ними, спинившися на Ессекс-гейт. Мартін Каннінгем безперестану говорив, раз по раз показуючи підписний аркуш Джиммі Генрі, на який той навіть не глянув.
— І Довгий Джон Феннінг теж тут, — повідомив Джон Вайз Нолан, — доготелесий, як верства.
Височезна постать Довгого Джона Феннінга затуляла двері — не пройдеш.
— Добридень, містере шерифе, — привітався Мартін Каннінгем, і всі зупинилися, стали вітатися.
Довгий Джон Феннінг не відступив з порога. Швидким рухом він вийняв з рота велику сиґару, і його широко розплющені очі озирнули їхні обличчя пильним суворим поглядом.
— Це що, римські сенатори продовжують свої мирні розмови? — промовив він, звертаючись підкреслено з посміхом до помічника секретаря міської ради.
— Влаштували на засіданні пекельний шарварок, — почав роздратовано Джиммі Генрі, — щодо їхньої клятої ірландської мови. Хотілось би знати, куди подівся доглядач, коли треба навести лад у залі засідань. А старий Барлоу, жезлоносець, має халепу із своєю астмою, жезла на столі немає, порядку ніякого, немає навіть кворуму, і сам лорд-мер Гатчинсон у Лландудно, а маленький Лоркан Шерлок грає роль його locum tenens[174]. Та будь вона проклята, ця мова наших предків.
Довгий Джон Феннінг випустив з рота струмінь диму.
Покручуючи кінчик бороди, Мартін Каннінгем заговорив, звертаючись то до помічника секретаря міської ради, то до шерифа, а Джон Вайз Нолан сумирно мовчав.
— А хто він був, той Дігнем? — запитав Довгий Джон Феннінг.
Джиммі Генрі скривився і помахав лівою ногою.
— Ох, біда з моїми мозолями! — застогнав він. — Бога ради, ходімо нагору, щоб я міг де-небудь сісти. Ох! Ой! Дозвольте!
Збуджений, він протиснувся повз бік Довгого Джона Феннінга до сходів.
— Авжеж, ходімо нагору, — сказав Мартін Каннінгем шерифу. — Ви, мабуть, його не знали, а може, й знали.
Містер Пауер і Джон Вайз Нолан пішли слідом.
— Він був пристойний чесний чоловічок, — розказував Джек Пауер масивній спині Довгого Джона Феннінга, яка йшла вгору сходами назустріч Довгому Джонові Феннінгу в дзеркалі.
— Невисокий був, Дігнем із контори Ментона, — докинув Мартін Каннінгем.
Довгий Джон Феннінг не зміг його пригадати.
Знадвору долинув цокіт кінських копит.
— Що там таке? — запитав Мартін Каннінгем.
Кожен повернувся, де стояв; Джон Вайз Нолан знову зійшов униз. Стоячи в прохолоді вхідних дверей, він побачив, як дріботять коні по Парламент-стрит, як вилискує на сонці збруя і бабки. Бадьоро вони прошпацирували, не поспішаючи, під його холодним неприязним поглядом. Попереду трюхикали, попереду на сідлах гопцювали форейтори.
— Так що воно там? — запитав Мартін Каннінгем, коли вони знову рушили нагору сходами.
— Лорд-намісник і генерал-губернатор Ірландії, — відповів Джон Вайз Нолан із нижньої сходинки.
* * *
Коли вони ступили на товстий килим, Красень Мулліган прошепотів Гейнсові, прикриваючися своєю панамою:
— Парнеллів брат. Он там, у кутку.
Вони вибрали столик біля вікна, проти чоловіка з довгастим обличчям, чия борода нависала над шаховою дошкою, а зосереджений погляд був до неї прикутий.
— Оце він? — запитав Гейнс, повертаючись на своєму стільці.
— Так, — відповів Мулліган. — Це Джон Говард, його брат, наш міський церемоніймейстер.
Джон Говард Парнелл спокійно походив білою турою і знову приклав свій сірий ніготь до лоба, де він і завмер нерухомо.
За хвилину, наче із схованки, його очі кинули на супротивника зникомий, як миттєва ява привида, погляд і знову зосередилися на тому краї дошки, де створилася критична ситуація.
— Мені каву з підбитими вершками, — сказав Гейнс офіціантці.
— Дві кави з підбитими вершками, — сказав Красень Мулліган. — І принесіть нам масла, булочок та ще яких-небудь тістечок.
Коли жінка пішла, він засміявся:
— Ми називаємо це місце ДЧБ, скорочено: Дуже Черстві Булочки. Але
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Улісс», після закриття браузера.