Читати книгу - "Шлях королів. Хроніки Буресвітла"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— І ти не сказав мені?
Кел знизав плечима. Він і Ларал видерлися на верхівку невисокого пасма валунів на схід від Гартстоуна. Тіен, його молодший брат, грався внизу, біля підніжжя, перебираючи камінці. Праворуч від Кела, у західному напрямку, виднілася купка невисоких пагорбів. Їхні схили були всіяні насадженнями напівдостиглих лавісових поліпів.
Окинувши поглядом поля, повні занурених у роботу селян, він відчув дивну тугу. Кожен із цих темно-брунатних поліпів виросте завбільшки з добру диню, наповнену зерном. Після просушки вони годуватимуть все містечко та армії їхнього ясновельможного. Подвижники, які проходили їхніми краями, старанно втлумачували, що Покликання хлібороба — благородне й одне з найвищих, за винятком Покликання солдата. Натомість Келів батько ледь чутно бурмотів, що особисто він вважає значно почеснішим годувати королівство, ніж битися та гинути в безглуздих війнах.
— Келе? — наполегливо повторила Ларал. — Чому ти не сказав мені?
— Вибач, — відповів той, — я не був упевнений, наскільки серйозні його плани. А тому мовчав.
Це була неправда. Він знав, що батько говорив абсолютно серйозно. Кел просто не хотів згадувати, що поїде вчитися на лікаря, особливо в розмові з Ларал.
Вона взяла руки в боки:
— Я думала, ти збираєшся стати солдатом.
Кел знизав плечима.
Дівчина закотила очі й перестрибнула зі свого гребеня на камінь по сусідству з ним.
— Хіба ти не хочеш стати світлооким? Здобути Сколкозбройця?
— Батько каже, що це не так часто трапляється.
Вона опустилася на коліна біля нього.
— Я впевнена, що тобі це було би під силу.
Ці її очі, такі яскраві та живі, що виблискували зеленим — кольором самого життя!
Кел усе частіше й частіше відчував, що йому подобалося дивитись на Ларал. Суто логічно він розумів, що з ним відбувалося. Батько змалював йому всі етапи дорослішання з хірургічною точністю. Проте такі суто теоретичні описи залишили без пояснення ті надзвичайно сильні почуття, емоції, що супроводжували цей процес. Деякі з них були пов’язані з Ларал чи іншими дівчатами з містечка. Інші ж стосувалися того дивного покрову меланхолії, який подекуди неждано-негадано огортав Кела.
— Я… — почав було він.
— Поглянь, — перебила його Ларал, підводячись і вибираючись на верхівку своєї брили. Її ошатна жовта сукня майоріла на вітрі. Мине ще один рік, і вона почне носити на лівій руці рукавичку — знак того, що дівчинка перетворюється на дівчину. — Та вставай же ти, ну! Поглянь.
Кел звівся на ноги та глянув на схід. Там, довкола стовбурів могутніх маркелових дерев, розкинулися непролазні зарості вузлохмизняка.
— Що ти бачиш? — вимогливо запитала Ларал.
— Вузлохмизняк коричневий. Схоже, що він усох.
— Там Першопочаток, — сказала вона, вказуючи рукою. — А це — буреземлі. Мій батько каже, що наша місія — слугувати щитом для вразливіших країв на заході, — вона повернулася до хлопця. — За нами стоїть благородна традиція, Келе, — хоч за темноокими, хоч за світлоокими. Ось чому найкращі воїни — завжди уродженці Алеткару. Великий князь Садеас, генерал Амарам… навіть сам король Ґавілар.
— Гадаю, так і є.
Вона перебільшено зітхнула:
— От ненавиджу розмовляти з тобою, коли ти такий.
— Який?
— Такий, як-от зараз. Сам знаєш, який. Нудиш світом, зітхаєш.
— Це ти щойно зітхнула, Ларал.
— Ти зрозумів, що я хотіла сказати.
Закопиливши губи, вона зістрибнула з каменя, полишаючи його самого та вочевидь збираючись ображатися. З нею інколи таке бувало. Кел залишився, де й був, дивлячись на схід. Батько дуже хотів, щоби син став лікарем, а от сам він вагався. І не лише через легенди, що вражали та захоплювали. Він відчував, що, ставши солдатом, зможе щось змінити. По-справжньому змінити. Якась частина його мріяла вирушити на війну, захищати Алеткар, битися пліч-о-пліч зі світлоокими героями. Творити добро деінде, а не в крихітному містечку, куди впливові люди й носа не потикали.
Він опустився на камінь. Інколи він про таке мріяв, а інколи йому до всього було байдуже. Безрадісні почуття чорним вугром звивалися в ньому. Он той вузлохмизняк перестоював бурі, бо ріс дуже скупчено довкола стовбурів могутніх маркелових дерев. Їхня кора була вкрита шаром каменю, а гілки — завтовшки з людську ногу. Але тепер вузлохмизняк усох. Не вижив. Згуртувавшись, зібратися з силами — цього для нього виявилося замало.
— Каладіне? — долинув іззаду чийсь голос.
Він обернувся й побачив Тіена. Його брату виповнилося десять. Між ним і Келом було два роки різниці, проте здавався він куди меншим. Інші діти дражнили його «кнопкою», але Лірін пояснював, що той просто ще не витягнувся. Може, що й так, але через круглі рум’яні щічки та тендітну статуру Тіен і справді виглядав п’ятилітнім карапузом.
— Каладіне, — повторив він, тримаючи долоні чашечкою й позираючи на нього широко розплющеними очима, — куди ти дивишся?
— На всохлі кущі.
— А-а. Ти глянь краще сюди.
— Що це?
Тіен розтулив долоні, у яких виявився маленький камінець, увесь відшліфований водою та вітром, але з одного боку — із зазубреною тріщиною. Кел підніс його до очей і повертів, оглядаючи. Камінець як камінець — нічого особливого. Власне, там не було на що й дивитися.
— Це просто галька, — мовив Кел.
— Не просто галька, — відказав Тіен, дістаючи флягу.
Він змочив великого пальця й потер ним по пласкому боці каменя. Від вологи той потемнів, і на обточеній гірській породі проступила сітка білих візерунків.
— Бачиш? — запитав Тіен, знову простягаючи його Келові.
У структурі камінця чергувалися білий, коричневий і чорний пласти. Разом вони утворювали дивовижний малюнок. Звісно, це все ж було ніщо інше, як звичайнісінький камінь. Проте, сам не відаючи чому, Кел зненацька всміхнувся.
— Молодець, Тіене!
І зробив порух, щоби повернути гальку, але брат похитав головою:
— Я знайшов його для тебе. Щоби розрадити тебе.
— Я…
Це був усього лише дурнуватий камінець, але якимось незбагненним чином Келів настрій і справді покращав.
— Дякую. Слухай, а знаєш що? Готовий побитися об заклад, що десь серед цих каменів ховається кілька лурґів. Може, подивимося, чи вдасться нам знайти хоча б одного?
— Так, так, так! — загукав зраділий Тіен. Він засміявся й почав спускатися з купи валунів. Кел рушив був услід, але зупинився, пригадавши одну з батькових розповідей.
Із власної фляжки він налив собі в долоню трішки води та бризнув нею на коричневі
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Шлях королів. Хроніки Буресвітла», після закриття браузера.