Читати книгу - "Архе"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Це ж тільки g Що це було? Терезка роззирається. Довкола знову зависи літер. Вона силкується пригадати, де був її погляд секунду назад. Очний сплеск.
Простір. Не букви. Сріблясті молекули. Молекули живі.
Піняться.
— Мені все розпливається. Мені тоне фокус. Тебе очі не печуть?
— Нє. Тобі теж зараз пройде. Зосередься на смугах.
Бачиш їх? Згрупуй літери у смуги. Спробуй. Схоже на рівчаки, світлі і темні. Знайшла?
— Бачу.
— Це ти бачиш свої вії крізь архе. Зосередься на темних зернятах. Розпружся… обережно на коми.
— Бачу шось темне… трохи двоїться…
— А тепер виверни те, що бачиш.
— О Господи, ЦЕ Ж НЕМОЖЛИВО!!!
— Давай давай. Вивертай!
— Бути такого не може!!! Та тут ціла щілина між світами!
А он ще одна! Ціла пустеля горизонтів!
— Не фіксуйся. Це тільки пунктуація. Точки напру женості Архе. Краще фокусуй себе на рядках! Вони довгі довгі, і горизонтальні — У у у ух ти!!! Ну ти й сказанув! Мені аж дух захопило: го ри з онт аль н і… Ціла пустеля горизонтів!
— Не фіксуйсь, а то філолологом станеш!
— ОгоГОгоГО!!! ЛОГОГОЛОГОМ?!! Але мене малі монить! Я все зрозуміла! Як влучно! Та я просто не ві і і ірю! Уааааа!
— Сприймай це відсторонено. Ніби книгу читаєш. Просто пірни — Вау! Вау! Я вийшла! Вийшла на це! Я вивернула, Антон! Це тощо! ТОЩО! Я ЗРОЗУМІЛА! ЦЕ ТОЩО!
ОН ВОНО ЩО!!!
ТОЩО!
Терезку дежав’ючить
1
— Антоне? Це ти?
Постать без чітких контурів кивнула головою, і Терезка знову замружилась. Дико кололо в очах. Пальцями розче пірила повіки, зойкнула від яскравого проміння і знову зажмурилася. Біль стихав.
Хтось сів поруч.
Терезка спробувала пригадати, що відбувалося кілька секунд назад. Здається, на цей раз щ ось цілком космі чне. Їй захотілося плакати: щойно вона знаходилася всере дині таїни, а зараз навіть не пам’ятала, у чому ж приваба загадки, яку вона виділа. Хоч убий, не пригадала би.
Залишилося хіба враження чогось страшенно потрібного.
Вона почувала себе достоту так, мовби осягнула, як наяву можна літати, але наступної ж миті все забула.
— Ти виділа плазму? — спитав Антон. — Кажи: виділа, ні?
Терезка кивнула. Перед очима пливли мокрі плями, де не де відторочені пекучими порізами світла.
— Точно пам’ятаю, шо виділа. Навіть зараз, коли згадую п ро неї, тріш ки наповнююся тим світлом. У тебе нема такого? А де цей, другий?
— Буба? Буба впав у кому. Його затягнуло десь далеко далеко. Образно кажучи, десь на край книжки. Ну, ти розумієш.
До її вух долинуло черкання сірника і звук припалюваної цигарки. Запахло димом. Довелось перебороти себе, щоб не вирвати. Антонові губи розліпилися, і він заговорив:
— Антоне? Це ти?
Постать без чітких контурів кивнула головою, і Терезка знову заплющила очі. Дико кололо світло.
Пальцями вона розчепірила повіки, зойкнула від яскра вого проміння і знову зажмурилася. Біль стихав. Хтось присів поруч.
Терезка спробувала пригадати, що ж такого небувалого відбувалося кілька секунд назад. Здається, щось геть потойбічне.
— Ми вже крапали? Ах, ми вже крапали! — згадала Терезка й зітхнула. Їй захотілося плакати: щойно вона знаходилася всередині загадки, а зараз навіть не пам’ятала, в чому ж полягала приваба тої загадки, яку вона виділа. Хоч убий, не пригадала би. Залишилося хіба враження чогось страшенно потрібного. Якщо пояснити на прикладі, то вона почувала себе так, мовби на секунду осягнула, як наяву можна літати, але наступної миті все забула.
— Ти виділа плазму? — спитав Антон. — Кажи: виділа, ні?
Перед очима пливли мокрі плями, де не де відторочені пекучими зрізами світла.
— Точно пам’ятаю, ш о виділа… Ого! Наві ть зараз, коли згадую про неї, трішки ніби наповнююся нею. У тебе нема такого?.. Слухай, а де цей другий?
— Буба? Буба впав у кому. Або в апостроф. По любому, затягнуло десь далеко далеко. Образно кажучи, на край книжки. Ну, ти розумієш.
До її вух долинуло черкання сірника і звук припалюваної цигарки. Запахло димом. Терезку вивернуло спазмом, довелося переборювати. Антонові губи з тихим звуком розліпилися, і він заговорив:
— Ти виділа «плазму»? — спитав Антон. — Кажи: виділа, нє?
Терезка кивнула головою.
— Виділа. — І як? Сильно?
— Силь но. Навіть за раз, коли пригадую собі, роблюся іншою. Чим більше пригадую, тим більше наповнююся. Тим більше інакшаю. Зауважую більше, буквально на льоту.
Але згадати по вністю не можу. А де цей, другий?
— А, Буба? Е е е, Буба впав у кому… чи у крапку. Про таке кажуть: погорів на пунктуації. В Архе багато пасток.
Буба прийняв «плазму» занадто особистісно. Тому його й затягнуло — далеко далеко. Десь аж на сам край книжки. А шкода. Був би з нього колоритний персонаж. А тепер бовтається десь, неборак, недоречний, як до паска рукав. Ну але нехай…
До її вух долинуло черкання сірника і звук припалюваної цигарки. Затягнуло димом. Губи Антона розліпилися, і він заговорив:
— «Плазма» діє на нас, як атмосфера на метеорит. Коли той влітає у густі шари, практично повністю згоряє. Зате уламок, який падає в море — набуває нечуваної міці. А Буба твій ПУУ УУ У УУ
Х
Х Х Х Ххх хх хх х х хх х х ххх х х Зненацька Терезка зірвалася з місця. Щойно вона пережила диявольськи реалістичний малімон.
— Як ти це зробив? — вона закліпала очима й обмацала лице. Сон чи ні?
— Шо «зробив»?
— Ну! Так дмухнув: пух х… а мене, як пір’їну в порохотяг, засмоктало!.. Башка — пуф ф ф! Як хлопавка!.. Тьфу, аж мороз обдер, — Терезка розтерла гусячу шкіру на ліктях. — В мене мало очі на лоба не вилізли! Дивлюся я на тебе, а тут ти починаєш тягнутися і паф! Хлоп! В шиї — трісь! У носі — хрясь! А очі взагалі в боки роз’їжджаються, як у п’яної. — І шо, побачила шось нове?
— Так! Там є новий фокус! Ти якось розтягнув це… упорядкував. Ти показав мені, де шукати новий фокус для очей! Я не можу це пояснити, але… Ти взагалі розумієш, про шо я, чи це малімони? Ти ніби розтягнув простір, звільнив його від — Ви діла. Точно виділа… Сильно. Навіть зараз, коли пригадую собі, як я виділа, потрохи наповнююся нею.
Роблюся ін шою. Навіть здається: чим більше пригадую, тим більше наповнююся. Тим більше я інакшаю… А де цей, другий?
— Буба? Буба впав у кому. Задивився у щілину між світами і йобнувся вниз головою. — І де він зараз?
— Не знаю. Певне, далеко далеко.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Архе», після закриття браузера.