Читати книгу - "Кувала Зозуля, Джоан Роулінг"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Страйк завмер, дослухався, панікуючи. Він не відповів на Шарлоттин дзвінок. Намагався розчути, чи це її тон, її вимова; дуже в її стилі було прийти особисто і причарувати тимчасову секретарку, подружитися з його союзницею, навчити його персонал Шарлоттиної версії правди. Два голоси знову злилися, сміючись, і Страйк не міг розрізнити, чиї вони.
— Привіт, Ломако,— сказав веселий голос, коли він відчинив скляні двері.
Його сестра Люсі сиділа на продавленому дивані з чашкою кави у руках, а навколо неї лежали пакети з «Маркса-і-Спенсера» та «Джона Льюїса».
Перше полегшення від того, що це не Шарлотта, потьмарилося жахом від думки про теми, на які Люсі бесідувала з Робін, і про те, скільки кожна з них знала про його особисте життя. Обіймаючи Люсі, він відзначив, що Робін зачинила двері до його кабінету, де були розкладачка й солдатський мішок.
— Робін каже, що ти виходив на детективний промисел,— Люсі здавалася веселою, як часто бувало, коли її не обтяжували Грег і сини.
— Іноді я так роблю,— відповів Страйк.— А ти по крамницях ходила?
— Так, Шерлоку, ходила.
— Не хочеш вийти на каву?
— Ломако, у мене вже є кава,— відповіла вона, піднімаючи чашку.— Щось ти сьогодні не дуже меткий. Бачу, трохи кульгаєш?
— Та наче ні.
— Ходив останнім часом до містера Чакрабаті?
— Нещодавно,— збрехав Страйк.
— Якщо ви не проти,— сказала Робін, надягаючи тренч,— то я вийду на обід, містере Страйк. Я ще не їла.
Нещодавнє рішення поводитися з нею з професійним холодком тепер здавалося не лише зайвим, а й просто нечемним. Робін мала більше тактовності, ніж будь-яка інша його знайома.
— Так, Робін, ідіть,— сказав він.
— Люсі, було приємно познайомитися,— сказала Робін, помахала рукою і зникла, зачинивши по собі скляні двері.
— Вона мені справді сподобалася,— з ентузіазмом повідомила Люсі, коли кроки Робін на металевих сходах почали віддалятися.— Чудова. Спробуй залишити її у себе на постійну роботу.
— Так, вона дуже хороша,— погодився Страйк.— А над чим ви з нею так сміялися?
— А, та над її нареченим — здається, він схожий на Грега. Робін сказала, ти працюєш над важливою справою. Не переймайся — вона дуже стримана. Сказала, якесь підозріле самогубство. Мабуть, не дуже приємно.
І Люсі промовисто подивилася на нього, але Страйк прикинувся, що не розуміє.
— Та це не вперше. Я в армії вже мав справу з кількома такими випадками.
Але Люсі навряд чи слухала. Вона глибоко вдихнула, і Страйк уже знав, що буде далі.
— Ломако, ви з Шарлоттою розійшлися, так?
Краще покінчити з цим чимшвидше.
— Так, розійшлися.
— Ой Ломако!
— Та нічого, Люсі. Нічого.
Та її добрий настрій змило великою хвилею люті й розчарування. Страйк, змучений і зболений, терпляче чекав, поки вона біснувалася: от вона так і знала, знала, що Шарлотта знову візьметься за своє; відманила його від Трейсі, від чудової армійської кар’єри, зробила беззахисним, умовила переїхати до себе, а тоді просто покинула...
— То я пішов, Люсі,— заперечив Страйк,— а з Трейсі ми розійшлися раніше, ніж...
Але з тим самим успіхом можна було веліти лаві затекти назад до жерла вулкана: як він не розумів, що Шарлотта ніколи не зміниться, що вона повернулася до нього винятково заради драматизму, приваблена пораненням і медаллю? Стерво, прикинулася милосердним янголям, а тоді знудилася; небезпечна, підступна; вимірює власну цінність тим, скільки хаосу посіяла, тішиться з завданого болю...
— Я сам від неї пішов, то був мій вибір...
— А де ж ти живеш? Коли це сталося? Та сука проклятуща... вибач, Ломако, я більше не можу прикидатися... всі ті роки, коли вона вовтузила тебе в лайні... Боже, Ломако, ну чому ти не побрався з Трейсі?
— Будь ласка, Люсі, давай не будемо про це.
Страйк відсунув частину пакетів з «Джона Льюїса» — повних, як він помітив, трусиків і шкарпеточок для її синів — і важко опустився на диван. Він знав, що має брудний, занедбаний вигляд. Люсі мало не плакала; її день у місті був зіпсований.
— Я сподіваюся, ти не тому мені не розповів, що знав, що я отак зреагую? — спитала вона, ковтаючи сльози.
— Були такі думки.
— Добре, то вибач! — зі злістю й мокрими очима відповіла Люсі.— Але ж яке стерво, Ломако! О Боже, скажи мені, що більше не повернешся до неї. Скажи, що не повернешся.
— Я до неї не повернуся.
— А де ти живеш — у Ніка й Ільзи?
— Ні. Маю маленьку квартирку в Гаммерсміті...— назвав він перше місце, яке спало йому на думку — бо нині асоціювалося з безхатністю.— Власне, кімнату.
— Ой Ломако... живи з нами!
Страйк на мить уявив суцільно блакитну кімнату для гостей і вимучену усмішку Грега.
— Люсі, мені зручно в себе. Я просто хочу розібратися з роботою і трохи побути на самоті.
Пішло півгодини на те, щоб випхати Люсі з офісу. Вона почувалася винною, бо втратила самовладання; вибачалася, потім виправдовувалася, і з цього народилася нова діатриба на адресу Шарлотти. Коли Люсі кінець кінцем вирішила піти, Страйк виніс її пакети й успішно відвернув її увагу від коробок з речами, які стояли на сходах. Врешті він завантажив її у чорний кеб у кінці Денмарк-стріт.
Кругле лице Люсі з патьоками туші дивилося на нього крізь заднє вікно. Страйк видушив із себе усмішку і помахав, а тоді запалив цигарку і подумав, що уявлення Люсі про співчуття неприємно схоже на техніку допиту полонених у Гуантанамо.
10
Робін завела звичку купувати Страйкові сандвічі тоді ж, коли купувала поїсти собі, якщо він був у офісі в обідню годину. Витрати він їй компенсував.
Однак сьогодні вона не поспішала повертатися. Вона відзначила (а Люсі ніби й не помітила), як засмутився Страйк, коли побачив, що вони розмовляють. Коли він увійшов до офісу, вираз його обличчя був такий самий похмурий, як і під час їхньої першої зустрічі.
Робін сподівалася, що не вибовкала Люсі щось таке, що Страйкові б не сподобалося. Люсі наче не розпитувала надміру, але ставила питання, на які важко було знайти гідну відповідь.
— А ви вже познайомилися з Шарлоттою?
Робін здогадалася, що йдеться про ту приголомшливо гарну колишню дружину чи подругу, яка вибігла з будівлі
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Кувала Зозуля, Джоан Роулінг», після закриття браузера.