Читати книгу - "Кувала Зозуля, Джоан Роулінг"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Ні, ще ні.
— Дивно,— Люсі нещиро всміхнулася.— Я собі подумала, що вона б дуже захотіла з вами познайомитися.
Сама не знаючи чого, але Робін відчула бажання сказати: — Та я тимчасова.
— І все-таки,— озвалася Люсі, яка зрозуміла відповідь краще, ніж сама Робін.
Тільки тепер, бездумно блукаючи між полицями з чипсами, Робін здогадалася, на що натякала Люсі. Мабуть, вона хотіла зробити їй комплімент, але сама думка про якісь Страйкові зазіхання у свій бік здавалася Робін украй огидною.
(«Метте, ну чесно, ти б його бачив... здоровило, обличчя — мов у побитого боксера. Він навіть близько не привабливий, я певна, що йому за сорок, і....— вона замислилася, як би зганити зовнішність Страйка,— у нього таке волосся, як на лобку росте». Але Метью примирився з нинішньою роботою Робін у Страйка лише тоді, коли вона прийняла пропозицію від медійної агенції).
Робін узяла дві пачки чипсів із сіллю й оцтом і рушила до каси. Вона ще не сказала Страйкові, що за два з половиною тижні йде.
Люсі відійшла від теми Шарлотти і почала розпитувати Робін про те, скільки справ проходить через маленький обшарпаний офіс. Робін відповідала максимально туманно, здогадавшись, що Люсі не знає про жалюгідний стан Страйкових фінансів саме тому, що він цього не хоче. Сподіваючись, що він буде радий, якщо сестра думатиме, що все гаразд, Робін відзначила, що останній клієнт багатий.
— Що — розлучення? — поцікавилася Люсі.
— Ні,— відповіла Робін,— це... знаєте, я підписала угоду про конфіденційність... його попросили провести повторне розслідування самогубства.
— О Боже, для Корморана це буде нелегко,— з дивною нотою у голосі озвалася Люсі.
Робін була спантеличена.
— А він вам не казав? — мовила Люсі.— Знаєте, люди й так зазвичай у курсі. Наша мама була відома... суперґрупі, так це називається?
Її усмішка раптом стала силуваною, тон — хай як вона прагнула відстороненості й урівноваженості — знервованим.
— Це все є в інтернеті. Там у наші дні геть-чисто все, авжеж? Вона померла від передозування, казали, що то суїцид, але Ломака завжди вважав, що винен її колишній чоловік. Нічого не довели, Ломака аж казився. Воно взагалі було дуже страшно й неприємно. Може, саме через цю історію клієнт і звернувся до Ломаки — тут же теж самогубство від передозування, так?
Робін не відповіла, але це не мало значення; Люсі говорила далі, не чекаючи на реакцію:
— Саме тоді Ломака кинув університет і пішов до військової поліції. Рідні були дуже розчаровані. Він, знаєте, дуже розумний; у нашій родині ще ніхто не вчився в Оксфорді; але він просто зібрав речі та вступив до армії. І наче непогано там влаштувався — воно йому підходило. Дуже шкода, що він пішов звідти. Міг же лишитися, навіть попри, самі знаєте, ногу...
Робін нічим не видала, що не в курсі, хіба що моргнула.
Люсі відпила трохи чаю.
— А ви звідки саме з Йоркшира?
Після цього розмова увійшла до приємного річища і протікала по ньому, аж поки у мить, коли вони сміялися з останнього походу Метью до господарчих товарів у переказі Робін, увійшов Страйк.
Повертаючись до офісу з сандвічами й чипсами, Робін жаліла Страйка ще дужче, ніж доти. Його шлюб (чи, якщо вони не були одружені, серйозні стосунки, адже вони мешкали разом) розвалився; Страйк ночував у власному офісі; він отримав поранення на війні, а тепер Робін ще й дізналася, що його мама померла за сумнівних і страшних обставин.
Вона не обманювала себе: у цьому співчутті була й частка цікавості. Вона вже знала, що в найближчому майбутньому пошукає в інтернеті щось про обставини смерті Леди Страйк. І водночас Робін почувалася винуватою за те, що побачила заборонену частину Страйкового життя — як-от той проблиск волохатого черева уранці. Вона розуміла, що він — людина горда й звична покладатися на себе; ці якості у ньому їй щиро подобалися, хай навіть речі, у яких вони виявлялися (розкладачка, коробки з речами, порожні упаковки з-під локшини швидкого приготування у смітнику), викликали зневагу того ж таки Метью, який уважав, що коли людина живе у складних умова, то вона або розтринькала гроші, або просто невдаха.
Робін не була упевнена, чи їй не примарилося, що атмосфера в офісі після її повернення дещо змінилася. Страйк сидів перед її комп’ютером і клацав клавіатурою, і хоча він подякував їй за їжу, але не відірвався від роботи (як зазвичай), щоб хвилин десять погомоніти з нею про справу Лендрі.
— Мені треба ще хвилька; ви не проти поки що посидіти на дивані? — спитав він, не обертаючись від монітора.
Робін подумала, що Люсі могла переповісти Страйкові, про що вони говорили, але сподівалася, що цього не сталося. Потім вона обурилася власним відчуттям провини; врешті-решт, нічого поганого вона не зробила. Роздратованість тимчасово відсунула вбік палке бажання дізнатися, чи відшукав Страйк Рошель Оніфаде.
— Ага! — нарешті вигукнув Страйк. То він знайшов на сайті італійського дизайнера штучну шубу, в яку була вбрана Рошель. Вона з’явилася у продажу лише два тижні тому і коштувала півтори тисячі фунтів.
Робін чекала, що Страйк пояснить свій вигук, але він не пояснив.
— Ви її розшукали? — врешті-решт спитала вона, коли Страйк відвернувся від комп’ютера і почав розпаковувати сандвічі.
Страйк розповів їй про зустріч, але весь ентузіазм і ранкова вдячність, коли він навіть назвав її генієм, зникли. Тому тон Робін, коли вона переповідала йому результати телефонних запитів, теж був прохолодний.
— Я подзвонила до Асоціації юристів щодо конференції в Оксфорді сьомого січня,— сказала вона.— Тоні Лендрі брав у ній участь. Я прикинулася, ніби там з ним познайомилася, але загубила його картку.
Страйка, здавалося, не цікавила ця інформація, і він не похвалив її за ініціативу. Розмова точилася в атмосфері взаємного незадоволення.
Протистояння з Люсі зіпсувало Страйкові настрій; він хотів побути сам. Також він підозрював, що Люсі розповіла Робін про Леду. Його сестра ненавиділа той факт, що їхня мати жила й померла у неславі, нехай і негучній, проте подеколи Люсі виявляла парадоксальне прагнення це обговорювати — надто з чужими людьми.
Можливо, то був якийсь запобіжний клапан, бо у розмовах зі своїми друзями-сусідами Люсі минулого не торкалася; а може, вона намагалася дати бій на території ворога: так переймалася через те, що хтось про неї,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Кувала Зозуля, Джоан Роулінг», після закриття браузера.