Читати книгу - "Кувала Зозуля, Джоан Роулінг"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Отже, коли вона зрозуміла, що може довіряти лише тобі, то...
— ...то купила мені цього телефона.
Пауза.
— Ну, шоб дзвонити мені, коли схоче.
І раптом Рошель схопила вкриту стразами «нокію» зі стільниці й заховала у кишеню пухнастої рожевої шубки.
— Я так розумію, тепер тобі самій доводиться за нього платити? — спитав Страйк.
Він гадав, що Рошель скаже йому не лізти не в свою справу, але натомість вона відповіла:
— Її рідні й не помітили, шо досі за нього платять.
Ця думка ніби приносила їй злостиву втіху.
— А цю шубу тобі Лула купила? — спитав Страйк.
— Нє! — різко, з люттю, ніби боронячись, відповіла Рошель.— То я сама купила, я тепер працюю.
— Правда? І де працюєш?
— А тобі до того шо? — запитала вона.
— Виявляю ввічливу цікавість.
Великого рота торкнулася ледь помітна, мимолітна усмішка.
— Після обіду працюю у крамниці через дорогу від сво'ї нової хати.
— Мешкаєш в іншому притулку?
— Нє,— відповіла Рошель, і знову Страйк відчув, як вона окопується, як відмовляється відкриватися, й ліпше не тиснути. Він змінив тактику:
— Мабуть, коли Лула померла, це для тебе стало шоком?
— Стало, а то,— бездумно відповіла Рошель, а тоді, усвідомивши, що саме сказала, дала задній хід: — Я знала, шо вона у депрі, але ніколи не підозрюєш, шо людина отаке скоїть.
— Тож ти не можеш сказати, що того дня, коли ви бачилися, вона мала суїцидальний настрій?
— Не знаю. Я ніколи її не бачила так, шоб довго, ага?
— Де ти була, коли вона загинула?
— У притулку. Купа моїх знайомих теж її знала. Мене Жанін збудила і сказала.
— І що, ти одразу подумала, що то самогубство?
— Так. І все, мені треба йти. Я пішла.
Рошель прийняла рішення, і Страйк бачив, що не спинить її. Влізши у свою смішну шубу, вона закинула на плече сумочку.
— Кажи від мене «привіт» Кірану.
— Обов’язково перекажу.
— Па-па.
І вона качконого вийшла на вулицю, не озирнувшись.
Страйк дочекався, поки вона пройде повз вікно — голова похилена, брови насуплені — і зникне з очей. Дощ припинився. Він недбало підсунув до себе її тацю і доїв останні шматочки картоплі.
А потім схопився на ноги так різко, що дівчина у кашкеті, яка підійшла витерти стіл, аж сахнулася, здивовано зойкнувши. Страйк швидко вийшов з «Макдональдсу» і рушив по Грантлі-роуд.
Рошель стояла на розі, дуже помітна у своїй шубі кольору фуксії серед інших людей, які чекали на зелене світло на переході. Вона щось говорила у рожеву, поцяцьковану стразами «нокію». Страйк наздогнав її і влився у натовп, у якому Рошель стояла; його габарити правили йому за зброю — люди забиралися геть з його шляху.
— ...питав, з ким вона домовилася про зустріч тої ночі... а то, а ше...
Рошель покрутила головою, стежачи за машинами, і побачила Страйка просто у себе за спиною. Прибравши телефон від вуха, вона натиснула на кнопку, обриваючи дзвінок.
— Шо? — агресивно спитала вона.
— Кому ти дзвонила?
— Не пхай носа в чужі справи! — люто відповіла вона. Люди на переході почали озиратися на них.— Ти шо, слідкуєш за мною?
— Слідкую,— відповів Страйк.— Слухай.
Світло змінилося; тільки вони двоє не пішли на той бік, і перехожі їх штовхали.
— Даси мені свій номер?
На нього глянули невблаганні бичачі очі: незбагненний, порожній, потайний погляд.
— Нашо?
— Кіран попросив узяти,— збрехав Страйк.— Я й забув. Він гадає, що ти забула у нього в машині окуляри.
Він навіть не думав, що переконав її, але за мить Рошель продиктувала йому номер, який Страйк написав на звороті однієї з візитівок.
— Усе? — агресивно спитала вона і рушила через дорогу; коли опинилася на острівці між смугами, на тому боці знову змінилося світло. Страйк кульгав поруч. Його безперервна присутність, здавалося, злила і водночас непокоїла її.— Ну шо?
— Здається, ти щось недоговорюєш, Рошель.
Вона злісно глянула на нього.
— Візьми оце,— мовив Страйк, витягаючи з кишені іншу візитівку.— Якщо надумаєш мені щось розповісти, зателефонуй, добре? На цей номер мобільного.
Рошель не відповіла.
— Якщо Лулу вбили,— сказав Страйк, поки повз них мчали машини, а біля ніг блищала у стоках дощова вода,— а тобі щось відомо, то вбивця може загрожувати і тобі.
Ці слова породили ледь помітну поблажливу, зверхню усмішку. Рошель не думала, що їй щось загрожує. Вона вважала, що перебуває у безпеці.
На світлофорі з’явився зелений чоловічок. Рошель струснула сухими дротиками волосся і пішла через дорогу — проста, приземкувата, негарна, зі своїм телефоном в одній руці та Страйковою карткою в другій. Страйк лишився стояти на острівці й дивився їй услід з відчуттям безсилля і неспокою. Вона, може, і не продала Лулину історію газетам, але важко було повірити, що Рошель купила дизайнерську шубу — хоч якою страшною вона йому здавалася — на гроші, зароблені у крамниці.
9
На перехресті Тоттенгем-корт і Чаринг-Кросс-роуд царювала руїна: дорога вся порізана, всюди пластикові тунелі й будівельники у касках. Страйк, курячи на ходу, пішов вузьким тротуаром, огородженим металевим парканом, повз ями зі щебенистими краями, гучноголосими робітниками й відбійними молотками.
Він був утомлений, змучений; гостро свідомий болю у нозі, немитого тіла, жирної їжі, що важким клубком лежала у шлунку. З раптовим натхненням звернув на Саттор-роуд, подалі від гамору й скреготу дорожніх робіт, і набрав Рошель. Потрапив на автовідповідач; проте він уже сказав усе, що міг,— і все-таки переймався. Страйк майже шкодував, що не пішов за нею потай і не дізнався, де вона мешкає.
Повернувшись на Чаринг-Кросс-роуд і кульгаючи у тимчасовій тіні тунелю для пішоходів, Страйк пригадав, як його розбудила вранці Робін: увічливий стукіт у двері, пропозиція чаю, ретельне уникання теми розкладачки.
Не можна було дозволяти таке. Існують інші шляхи до інтимності — не тільки споглядання жіночої фігури у тісній сукні. Він не хотів пояснювати, чому спить на роботі; жахався особистих питань. А сам дозволив скластися ситуації, в якій
Робін назвала його Кормораном і вказала, що треба застебнути ґудзики. Не можна було отак заспатися.
Піднімаючись металевими сходами повз зачинені двері «Крауді Графіксу», Страйк вирішив решту дня триматися з Робін з холодною владністю, щоб збалансувати той випадковий погляд на волохате черево.
Та не встиг він прийняти рішення, як
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Кувала Зозуля, Джоан Роулінг», після закриття браузера.