Читати книгу - "Дівчина, яку ти покинув"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Вау! Поглянь лише на себе! — У дверях стоїть Мо в жакеті і з рюкзаком через плече, готова вирушати на зміну.
— Не занадто? — Вона з сумнівом роздивляється власну литку.
— Виглядаєш відпадно. Ти ж не в бабусиних панталонах, я сподіваюся?
Лів затримує подих.
— Ні, я не в бабусиних панталонах. Хоч я й не вважаю, що вся округа має поділяти мій вибір білизни.
— Тоді вперед, і спробуй нічого не ускладнювати. Я залишила тобі страву з курятини, як обіцяла, а ще є миска салату в холодильнику. Треба лише додати заправку. Сьогодні я заночую в Раніка, тож не плутатимусь у тебе під ногами. Увесь дім до твоїх послуг, — вона багатозначно всміхається Лів, а тоді прямує вниз по сходах.
Лів знов обертається до дзеркала. Звідти на неї дивиться жінка у спідниці з надмірним макіяжем. Вона проходиться кімнатою, почуваючись трохи невпевнено в незвичних туфлях і намагаючись зрозуміти, що саме її бентежить. Спідниця сидить ідеально. Біг надав її ніжкам привабливої точеної форми. Туфлі вносять чудовий кольоровий акцент у її вбрання. Білизна красива, та при цьому не вульгарна. Вона схрещує руки на грудях і сідає на край ліжка. За годину він буде тут.
Лів підіймає очі на «Дівчину, яку ти покинув». Я хочу виглядати так само, як ти, мовчки каже вона собі.
Уперше усмішка з портрету нічого їй не пропонує. Здається, дівчина навіть кепкує з неї.
Каже: «Жодного шансу».
На деякий час Лів заплющує очі. А тоді тягнеться до телефону і набирає повідомлення для Пола.
Плани змінилися. Нічого, якщо ми натомість підемо кудись випити?
***
— Значить, ти… терпіти не можеш готувати? Якби я знав, то прихопив би нам вечерю з собою.
Пол відкидається в кріслі, кидаючи погляд на компанію галасливих офісних працівників. Судячи з їхнього загалом нетверезого вигляду і грайливого настрою, вони провели тут увесь день. Пол не каже цього вголос, але його розважають жінки, які непевно тримаються на ногах, і чоловік-бухгалтер, що дрімає у кутку.
— Я… мені просто треба було вийти за межі квартири.
— О, так. Типове відчуття, коли працюєш удома. Я вже й забув, як це казить. Коли мій брат тільки-но переїхав сюди, він тижнями просиджував у мене, складаючи листи до потенційних роботодавців, і коли я повертався з роботи, він годину міг торохтіти без угаву.
— Ви разом приїхали з Америки?
— Він приїхав підтримати мене, коли я розлучався. Я тоді був трохи не в формі. А потім він просто не став повертатися.
Пол приїхав до Англії десять років тому. Його дружина-англійка почувалася глибоко нещасною, сумувала за домом, особливо коли Джейк був іще немовлям. Заради її щастя він покинув Управління поліції в Нью-Йорку.
— А коли ми приїхали сюди, то виявилося, що проблема не в місці проживання, а в нас. О, поглянь. Містер Синій Костюм збирається підкотити до дівчини з шикарним волоссям.
Лів пригублює напій.
— Це несправжнє волосся.
Він скоса поглядає на дівчину.
— Що? Та ти з мене жартуєш. Хіба це перука?
— Нарощене волосся. Це помітно.
— Для мене ні. А зараз ти скажеш, що груди в неї теж фальшиві?
— Ні, вони справжні. Це називається «квадробуб».
— «Квадробуб»?
— Бюстгальтер затісний. Тому здається, що в неї їх чотири.
Пол сміється так гучно, що починає задихатися. Він уже не пам’ятає, коли востаннє так веселився. Майже неохоче Лів усміхається у відповідь. Цього вечора вона почувається трохи дивно. Усі її реакції неначе гальмуються, і здається, що в її душі відбувається напружений внутрішній діалог.
Пол не втрачає контролю над собою.
— То що ми думаємо? — каже він, намагаючись розслабити її. — Чотиригруда дівчина піддасться на його залицяння?
— Хіба після ще одного келиха. Я не впевнена, що він насправді їй подобається.
— Еге ж. Розмовляючи з ним, вона постійно дивиться через його плече. Гадаю, їй подобається отой, у сірих черевиках.
— Жодній жінці не подобаються сірі черевики. Можеш мені повірити.
Він підіймає брову і відставляє свій напій.
— Ось бачиш. Саме тому чоловікам простіше розщеплювати молекули і вдиратися в чужі країни, ніж з’ясовувати, що коїться в головах у жінок.
— Пфф. Якщо пощастить, одного дня я покажу тобі інструкції з застосування.
Він дивиться на неї, і вона заливається рум’янцем, відчуваючи, що бовкнула зайве. Настає раптова, непояснювано незручна тиша. Вона дивиться на свій келих.
— Ти сумуєш за Нью-Йорком?
— Я люблю навідуватися туди. Коли приїжджаю додому, всі кепкують з мого акценту.
Здається, вона його ледве слухає.
— Не треба так хвилюватися, — каже він. — Справді. Я тут цілком щасливий.
— О. Ні. Пробач. Я не хотіла… — слова застигають на її губах. Повисає довге мовчання. А тоді вона підіймає на нього очі й починає говорити, торкаючись пальцем обідка свого келиха.
— Поле… Сьогодні ввечері я хотіла запросити тебе до себе. Хотіла, щоб ми… Але я… я просто… Це занадто швидко. Я не можу. Не можу зробити цього. Ось чому я скасувала вечерю.
Слова ллються самі собою. Дівчина червоніє до коренів волосся.
Він відкриває, потім закриває рота. Нахиляється вперед і тихо промовляє:
— Достатньо було просто сказати: «Я не дуже голодна».
Її очі розширюються, і вона схиляється над столом.
— О Боже. Я — жахлива кандидатура для побачення, так?
— Може, трохи більш відверта, ніж слід.
У неї виривається стогін.
— Пробач. Гадки не маю, що зі мною…
Він нахиляється до неї, легко торкається її руки. Він хоче прибрати з її обличчя цей стурбований вираз.
— Лів, — каже він рівним тоном, — ти мені подобаєшся. Я вважаю, що ти пречудова. Але я цілком і повністю розумію, що ти занадто довго жила у власному замкненому просторі. А я ні… Я не… — йому так само бракне слів. Здається, що час для подібної розмови ще не настав. І водночас глибоко в душі він бореться з власним розчаруванням. — О, чорт, як щодо повечеряти піцою? Тому що я помираю з голоду. Ходімо підкріпимося. Змусимо червоніти одне одного в іншому місці.
Він відчуває, як вона торкається його коліна своїм.
— Знаєш, у мене
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Дівчина, яку ти покинув», після закриття браузера.