Читати книгу - "Дівчина, яку ти покинув"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Правду?
— Чого вони хочуть. Бо знаємо відповідь. І вона розбиває нам серця.
Під час усієї розмови він дивився кудись удалину, а потім, за кілька секунд, усміхнувся знову.
— І все ж із Джеком усе гаразд. Справді гаразд. Краще, ніж ми обоє заслуговуємо.
Їй подобаються його американські риси, завдяки яким він здається трохи чужинцем, а відтак зовсім не схожим на Девіда. Він вирізняється вродженою чемністю. Він із тих чоловіків, які інстинктивно відчиняють двері перед жінкою — не тому, що хочуть зробити благородний жест, а тому, що їм просто не спадає на думку не відчинити дверей, коли хтось бажає пройти. Відчувається в ньому і деяка владність: люди на вулиці практично розступаються перед ним, хоча сам він цього, здається, не помічає.
— О Боже мій, ти таки залипла, — констатує Мо.
— Що? Я просто кажу: приємно проводити час із кимось, хто…
Мо пирхає.
— Хто явно не проти перепихнутися на цьому тижні.
Але Лів більше не поспішає запрошувати його до Скляного будинку. Мо відчуває її вагання.
— Гаразд, Рапунцель. Якщо ти так і збираєшся стирчати у своїй вежі, то дай хоча б заїжджому принцові потриматися за твої коси.
— Не знаю…
— Так я й думала, — каже Мо. — Треба переставити речі у твоїй кімнаті. Трохи змінити інтер’єр. Інакше ти завжди почуватимешся так, ніби водиш когось у дім Девіда.
Лів підозрює, що це відчуття не покине її, хоч як розставляй меблі. Але у вівторок удень, коли Мо не на роботі, вони вдвох пересувають її ліжко на інший бік кімнати і ставлять упритул до білосніжної бетонної стіни, що, наче архітектурний кістяк, проходить крізь центр будинку. Не зовсім звичайне місце для ліжка, якщо бути вибагливою. Проте Лів мусить визнати, що є якась наснага в подібній новизні.
— А тепер, — каже Мо, дивлячись на «Дівчину, яку ти покинув», — тобі слід перевісити цю картину в інше місце.
— Ні. Вона залишиться.
— Але ж ти казала, що її купив тобі Девід. А це означає…
— Байдуже. Вона залишиться. До речі… — Лів звужує очі, роздивляючись жінку в рамці. — Як на мене, вона дивно виглядатиме у вітальні. Надто вже… інтимна.
— Інтимна?
— Вона… сексуальна. Ти так не вважаєш?
Мо косує оком на портрет.
— Особисто я цього не бачу. Власне, була б це моя кімната, я б повісила там масивний пласкоекранний телик.
Мо йде, а Лів продовжує вдивлятись у картину і лише зараз уперше відчуває, що серце не стискається від горя.
«А ти як гадаєш? — подумки питає вона дівчину з картини. — Чи справді вже час рухатися далі?»
У п’ятницю зранку все йде не за планом.
— То в тебе з’явився пристрасний залицяльник! — батько робить крок уперед і стискає її в тісних ведмежих обіймах. Він сповнений joie de vivre[55], нестримних почуттів і життєвої мудрості. І вкотре розмовляє схвильованими вигуками. А ще він одягнений.
— Він просто… Я б не робила з цього великої справи, тату.
— Але ж це прекрасно! Ти вродлива молода жінка! Сама природа звеліла, щоб ти була на людях, розпускала пір’ячко, вихвалялася своїми принадами!
— У мене немає пір’ячка, тату, — вона сьорбає чай. — І щодо принад я теж не дуже впевнена.
— А що ти збираєшся вдягнути? Щось яскравіше? Керолайн, що їй одягти?
Керолайн з’являється в кухні, підколюючи своє довге руде волосся. Вона щойно працювала над своїми гобеленами, і від неї йде ледь відчутний запах овечої вовни.
— Їй тридцять років, Майкле. Вона сама здатна обрати собі гардероб.
— Але поглянь лише, що вона нап’яла на себе! Досі вдягається в смаку Девіда — суцільні чорні, сірі, безформні речі. Тобі слід повчитися в Керолайн, люба. Поглянь, які кольори вона носить! Така жінка одразу привертає око…
— Жінка, вдягнена, як селючка, — і та приверне твоє око, — каже Керолайн, вмикаючи в розетку електрочайник. Але сказано це без злості.
Батько стає позаду неї й розтікається тілом по її спині. Його очі заплющені в екстазі.
— Ми, чоловіки… первісні створіння. Наші погляди невтримно притягує все яскраве і вродливе. — Він розплющує одне око й роздивляється Лів. — Мабуть… ти могла б носити принаймні щось не настільки чоловіче.
— Чоловіче?
Він відступає назад.
— Великий чорний пуловер. Чорні джинси. Ніякого макіяжу. Це точно не поклик сирени.
— Одягайся так, як тобі зручно, Лів. Не звертай на нього уваги.
— Вважаєш, у мене надто чоловічий вигляд?
— Зауваж, ти сама сказала, що зустріла його в гей-барі. Може, він любить жінок, які виглядають дещо… по-хлоп’ячому.
— Ах ти ж старий дурню, — каже Керолайн і залишає кімнату з кухлем у руці.
— Отже, я схожа на мужикувату лесбіянку.
— Я лише кажу, що ти могла б трохи вигідніше подавати себе. Наприклад, завити волосся. Підкреслити талію паском…
Керолайн знов просовує голову в двері.
— Що ти носиш, абсолютно не важливо, люба. Лише подбай про те, щоб спідня білизна була добра. Білизна — це єдине, що має принципове значення.
Батько дивиться вслід Керолайн і складає губи в німий поцілунок.
— Білизна! — благоговійно зітхає він.
Лів роздивляється власне вбрання.
— Ну, дякую, татку. Тепер я почуваюся чудово. Просто… чудово.
— Із задоволенням. Звертайся в будь-який час, — він ляскає розкритою долонею по сосновому столу. — І дай мені знати, як усе пройде! Побачення! Фантастика!
Лів дивиться на себе в дзеркало. Минуло три роки, відколи її тіло востаннє бачив чоловік, і чотири роки, відколи при цьому вона була достатньо тверезою, аби дбати про щось. Вона зробила все, що пропонувала Мо: повністю поголилася, лишивши кілька скромних волосків, почистила скрабом обличчя, нанесла на волосся кондиціонер. Вона перебрала всю білизну в комоді, доки не знайшла щось хоч трохи звабливе й не посіріле від часу. Вона пофарбувала нігті на ногах і надала форми нігтям на руках, вважаючи за краще скористатися пилкою, ніж щипцями.
Девід ніколи не переймався такими речами. Але Девіда більше немає.
Вона переглянула весь свій гардероб, перебравши купи чорних і сірих речей, скромних темних штанів і джемперів — речей, без сумніву, практичних. Нарешті Лів зупиняє свій вибір на спідниці-олівці та джемпері з V-подібним вирізом. До них добирається пара червоних туфель на високому підборі з бантиками-метеликами на носках. З
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Дівчина, яку ти покинув», після закриття браузера.