Читати книгу - "Дикі в Академії, Анна Лященко"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Ксі
Ердан із друзями сьогодні мене здивували. І треба віддати належне, приємно! Коли ми зіткнулися з Темро і його товаришами, я чекала від мого чоловіка чого завгодно: гарчання, шипіння, часткового обороту, бійки, але тільки не цього ось усього! Друзі просто посміялися з наївних першокурсників, користуючись репутацією диких і пообіцявши, майже відкрито, з'їсти їх на вечерю!
Смішно їм! Гумористи! Клоуни!! Знущалися з молодняка і тепер від сміху корчаються.
Я, звичайно, майже відразу зрозуміла, що вони приколюються. Все-таки не перший день принца та його друзів знаю. Але ось Темро та його товариші реально повірили їхнім загрозам! І так мені прикро за друга стало, аж до сліз!
Спершу. А потім стало прикро вже за себе. Якось швидко друг дитинства відмовився від бажання мене рятувати. А якби мені реально потрібна була його допомога? Отак от надійся, а потім пара жартів диких і все, рятувальники здулися. Бачити цього Темро більше не хочу! Розчарувалася я в ньому. Цілком можна переводити його в розряд колишніх друзів. Та й нам із чоловіком так спокійніше буде.
До речі про Ердана, після того як він вирішив, що я повірила в їхні погрози з'їсти цих нещасних першокурсників, принц виглядає винним і нещасним! Якось незвично чоловіка таким бачити, але не буду його переконувати. Хоча мені й стало його шкода, та хай подумає над своєю поведінкою! Щоправда, мені захотілося його втішити і… Ех, якось треба дотягнути до кінця занять! І в душ!!
Діган
Богиня Гір! Ну чим я тебе розлютив? У чому завинив, га? Жив собі у Диких Землях, керував вартовими короля. І міг не їхати з цими хуліганами до Академії! Можна сказати, майже сам зголосився. Спокусився можливістю знайти собі дружину. Ось воно мені настільки треба було? Хоча, звісно, я знайшов свою Істинну!
Що не кажи, а воно того варте. Але мої учні спокійно жити мені не дають. Та й не лише мені!
Коли я дізнався про чергову витівку моїх хлопчиків, я сміявся мало не до сліз. От тільки гумор в Академії, як виявилось, розуміють не всі.
Ще не закінчився навчальний день, як мене викликали до ректора.
На столі в нього лежав готовий до підпису наказ про відрахування п'ятьох студентів Диких Земель за… Ось тоді я й насміявся від щирого серця!
- Вибачте, Ви серйозно? Відрахувати за… – Читаю вголос із виразом, намагаючись зупинити майже істеричний сміх – … погрозу з'їсти шістьох студентів-першокурсників?
- Серйозніше нікуди. Заяви постраждалої сторони додаються.
- Чи сильно постраждала?
– Хто?
- Сторона, питаю, сильно постраждала? Там руки-ноги їм мої бовдури відгризли? Кров пустили? Печінку вирізали? Принц, до речі, любить сиру печінку.
- Еее… Про печінку, Ви це серйозно?
- Звичайно! Раз на тиждень замовляю йому. Любить він сиру, свіженьку.
Ректор замислився. Потім підійшов до вікна і довго дивився кудись у далечінь. Зрештою, він не стримався і…
Сміялися ми удвох довго й щиро.
- Дігане, якби я не знав тебе ще з Академії, то міг би й повірити ось у це все.
- І племінницю свою мені за дружину не віддав би?
- Ви з Грейсі - Істинні. Навряд чи я зміг би щось із цим зробити.
- А з цим, - киваю на заяву першокурсників, - можеш щось зробити?
- Постараюся вирішити. Поясню їм. Навряд чи вони захочуть бути посміховиськом для всієї Академії.
- До речі, невелике прохання, можеш перевести цього Темро кудись подалі?
- Це так важливо?
- Вони з принцом Ксі не поділили. Сам розумієш, наскільки це небезпечно для самого Темро насамперед.
– А також для принца та тебе?
- Грейсі просвітила?
- Улюблена плем'ячка дещо розповіла. Дігане, ти вважаєш, що Грег справді може виконати свої погрози?
- Ріку, ти знаєш його не набагато гірше за мене. Грег завжди був гарним маніпулятором, а з віком він відточив свою майстерність. Він принциповий, а задля досягнення своїх цілей може бути й жорстоким. Він – король Диких Земель, а це багато що означає.
- Я зрозумів, намагаюся вирішити питання з переведенням Темро в інше місце найближчим часом. До речі, запрошення на вечерю наприкінці тижня ще чинне?
- Звичайно! Але рагу "Дружба" не буде!
- Не можу сказати, що я засмучений!
Досхочу насміявшись, розлучаємося зі старим другом.
Розмірковую, повертаючись до нашої резиденції: Ну ось що мені робити з моїми учнями? Ганяти до знемоги за те, що хтось не здатний оцінити їхні жарти? Або спустити все на гальмах, забувши, в тому числі і про майже підписаний наказ на відрахування?
Як я вже хочу повернутися додому…
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Дикі в Академії, Анна Лященко», після закриття браузера.