Читати книгу - "Воно"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Пролунав вибух — ревіння, яке переросло у гуркотливе рокотання, що збило обох хлопців з ніг. Цього разу Майк перший ухопив Річі за руку. Ще один вибух. Річі розплющив очі й побачив вогняну заграву та стовп диму, що здіймався в небо.
— Воно! — закричав Майк, мало не втрачаючи свідомість від страху, і більше ніколи в житті він не відчує такої глибинної, всеохопної емоції. — Воно! Воно! Воно!
Майк допоміг йому підвестися, і вони побігли берегом юної Кендаскіґ, навіть не помітивши, як близько вони перебували від місця падіння. Одного разу Майк оступився та впав на коліна. Потім настала черга Річі покотитися по землі, обдираючи гомілки та розриваючи штани. Налетів вітер і приніс за собою запах палаючого лісу. Дим ставав густішим, і Річі напівсвідомо помітив, що вони з Майком уже були не єдиними втікачами. Поруч із ними бігли тварини, які зачули дим, вогонь і смерть. Можливо, вони бігли від Нього. Від нового прибульця, чужого в цьому світі.
Річі почав кашляти. Він чув, що біля нього Майк теж закашлявся. Дим густішав, затуляючи від них зелені, сірі та червоні кольори того давнього дня. Майк знову впав, і Річі випустив його руку. Він намагався знову її вхопити, але не міг знайти.
— Майку! — Він кричав, панікував, кашляв. — Майку, де ти? Майку! МАЙКУ!
Але Майк зник. Майка ніде не було видно.
річі! річі! річі!
(!!ХРЯСЬ!!)
річі! річі! річі, ти
6
в порядку?
Його повіки затріпотіли та розчахнулися. Він побачив над собою Беверлі — вона схилилася над ним і витирала його рот хустинкою. Решта — Білл, Едді, Стен та Бен — стояли поряд із нею. Обличчя в них були серйозними та наляканими. Половина його обличчя пекельно боліла. Річі спробував заговорити до Беверлі, та спромігся лише слабо крекнути. Він намагався прочистити горло й мало не зблював. У нього було таке відчуття, наче його горло та всенькі легені були встелені димом.
— Беверлі, ти дала мені ляпаса? — нарешті видушив він із себе.
— Це все, що спало мені на думку, — сказала вона.
— Хрясь, — промимрив Річі.
— Мені здалося, що справи геть кепські, от і все, — мовила вона й розридалася.
Річі незграбно поплескав її по спині, а Білл поклав їй руку на потилицю. Вона одразу ж потяглася до його долоні, взяла її, стиснула.
Річі спромігся сісти. Світ захитався перед його очима. Коли хитавиця припинилася, він побачив, що Майк зіперся об дерево, що росло неподалік. Обличчя в нього було зачмеленим, а шкіра — попільно-сірою.
— Мене знудило? — запитав Річі в Бев.
Заплакана дівчинка кивнула.
— Тебе не забройзкало, кройхітко? — хрипко поцікавився він голосом ірландського копа.
Бев засміялася крізь сльози й похитала головою.
— Я перевернула тебе на бік. Злякалася… з-з-злякалас-ся, ш-ш-чо ти за-за-захлин-нешс-ся.
Вона знову розревілася.
— Не ч-ч-чесно, — сказав Білл, не відпускаючи її руку. — 3-з-заїкання — т-то м-моя ф-ф-фішка.
— Непогано, Великий Білле, — мовив Річі.
Він спробував підвестися, та впав на зад. Світ і досі гойдався. Він закашлявся й відвернувся, здогадавшись, що знову зблює, лише за мить до того, як це сталося. Він виригав місивом із зеленої піни та густої, тягучої слини. Він замружився та проквакав:
— Може, хтось хоче перекусити?
— От лайно! — зойкнув зогиджений Бен і зареготав.
— Як на мене, більше схоже на ригаки, — сказав Річі, хоча, насправді, очей він так і не розплющив. — Лайно зазвичай вилізає з іншого боку. Принаймні, в мене. За тебе, Скирте, я не ручаюся.
Коли він нарешті розкрив очі, то за двадцять ярдів побачив хатку-клуб. Вікно та люк були розчинені. З обох пройм і досі йшов дим, хоча й не такий густий.
Цього разу Річі таки зіп’явся на ноги. На мить йому здалося, що він або зомліє, або зблює, або зробить і те, й інше.
— От шиза, — пробурмотів він, спостерігаючи за тим, як гойдається й вигинається світ перед його очима. Коли це минулося, він пошкандибав до Майка. Очі в Майка й досі були червоними, як у кроля, і побачивши, що знизу його штани теж потемніли від вологи, Річі подумав, що, певне, Майк теж простругався.
— Непогано, як на білого чувака, — прохрипів Майк і легенько стукнув його в плече кулаком.
Річі не знав, що сказати, чого майже ніколи не бувало.
До них підійшов Білл. Інші також підтяглися.
— Це ти нас витягнув? — запитав Річі.
— М-ми з Б-беном. В-ви к-к-кричали. Об-бидва к-к-кричали. П-п-проте…
Він озирнувся на Бена.
— Білле, певне, то через дим, — сказав той.
Та в голосі здорованя впевненості геть не було.
— Ти хочеш сказати те, про що я думаю? — просто спитав Річі.
Білл знизав плечима.
— І п-п-про ш-ш-о ж ти д-думаєш, Р-річі?
Та відповів Майк:
— Спершу нас там не було, чи не так? Ви кинулися до хатки, бо почули наші крики, та спершу нас там не було.
— Там було дуже надимлено, — сказав Бен. — Ваші крики самі по собі були доволі лячними. Та те, як ви кричали… це звучало так, наче… ну…
— Крики з-здавалися д-дуже далекими, — сказав Білл.
Страшенно затинаючись, він розповів їм, що, коли вони з Беном спустилися вниз, вони не побачили ані Річі, ані Майка. Вони панічно металися по задимленій хатці, злякавшись, що, коли не встигнуть, їхні друзі помруть від отруєння димом. Урешті Білл намацав чиюсь руку. То був Річі. Він «д-д-добряче смикнув», і Річі вилетів з пітьми. Він був на три чверті непритомним. Коли Білл розвернувся, він побачив, що Бен волочить Майка, схопивши його ведмежою хваткою. Обидва кашляли. Бен викинув Майка назовні.
Бен слухав і кивав.
— Я просто ходив і тицяв рукою в дим, розумієте? Усе, що я робив, — це раз-по-раз виставляв руку невідомо куди, немов хотів із кимось поручкатися. І, Майку, ти вхопився за неї. Добре, що вхопився. Я вже думав, що ти зник.
— Чуваки, з ваших слів, наша хатка
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Воно», після закриття браузера.