Читати книгу - "Воно"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
«Нема чого боятися, — умовляв він сам себе. — Пам'ятай, це всього лиш сон, видіння, називай як хочеш. Насправді я та мій милий друг Майк сидимо в хатці-клубі, чадіючи від диму. Скоро Великий Білл занепокоїться, занервує, бо ми припинимо їм відповідати, і вони з Беном спустяться та витягнуть нас на поверхню. Як співає Конвей Твітті,[664]це всього лиш сон».
Але він встиг розгледіти, що крила кажанів були обшарпаними та дірявими, крізь них можна було побачити сонце. А коли вони проходили під однією з тих велетенських папоротей, він побачив товсту жовту гусінь, яка неспішно повзла по широкій зеленій гілці, тягнучи за собою тінь. На тілі гусені звивалися та стрибали маленькі чорні кліщі. Якщо то був сон, то напрочуд яскравий і детальний.
Вони продовжували йти на звук води, і їхні ноги по коліна ховалися в густому тумані, тож Річі навіть не міг з упевненістю сказати, що вони крокують по землі. Тоді друзі вийшли до місця, де туман і земля уривалися. Річі не міг повірити своїм очам. То була не Кендаскіґ, і водночас то була вона. Потік вирував у вузькому руслі, прокладаючи шлях крізь ті самі піщані глиби. Річі глянув на протилежний берег і розгледів, що в пластах гірської породи лишилися згадки про різні епохи: червоний шар змінювався оранжевим, а потім знову йшов червоний і так далі. Через цей струмок ніколи б не вдалося перейти по камінцях, для цього б знадобився підвісний міст, а якби ти впав у річку, то тебе б одразу змило течією. Потік лився із невтамованою, божевільною злістю, і Річі роззявив рота, коли побачив, як із води вистрибнула срібно-рожева рибина, описала широку високу дугу та вхопила одного з жуків, що хмарами літали над рікою. Потім риба пірнула під воду, і за цю коротку мить Річі не встиг розгледіти її, як слід, проте він збагнув, що ніколи не бачив такої риби — ані наживо, ані в книгах.
У небі, шалено галасуючи, вирували пташині зграї. Річі нарахував їх не одну дюжину, і в якийсь момент у небо здійнялося стільки птахів, що вони затулили сонце. Щось іще промчало повз них у кущах, потім ще. Річі крутнувся на місці, серце дико закалатало у нього в грудях. Він узрів якусь тварину, схожу на антилопу, що пробігала на південний схід.
Щось має статися. І вони про це знають.
Птахи пролетіли, мабуть, збираючись здійснити масову висадку десь на півдні. Промчала ще одна тварина, і ще. А потім все замовкло, і тишу уривав лиш погрозливий рокіт Кендаскіґ. Світ ніби чекав на щось у цій тиші, вона була надто важкою, і Річі це не подобалося. Він відчув, як на потилиці заворушилося волосся, намагаючись стати дибки, і знову схопив Майка за руку.
— Ти знаєш, де ми? — крикнув він Майку. — Ти отримав звістку?
— Так, отримав! — закричав Майк у відповідь. — Отримав! Ми в давнині! Це давнина, Річі! Давнина!
Річі кивнув. Давнина, це як «у сиву давнину» чи «давним-давно», коли ми всі жили в лісі, бо інших місць просто не існувало. Вони перебували в тому Пустовищі, яким воно було бозна-скільки тисяч років тому. Вони потрапили в якусь неймовірну епоху, ще до льодовикового періоду, коли в Новій Англії були тропіки, як зараз у Південній Америці… якщо це «зараз» іще існувало. Він знову знервовано роззирнувся довкола себе, очікуючи побачити бронтозавра, який витягує довжелезну шию на фоні синього неба і дивиться на них згори вниз, пережовуючи грязюку та рослини, що він їх повиривав із коренем, або шаблезубого тигра, що неквапливо виходить із заростей.
Але все було тихо, усе завмерло, наче в передчутті зловісного, жахливого удару грому чи початку грози, коли в небі сягають пурпурові блискавки, і світло набуває дивного, жовто-свинцевого кольору, і вітер геть ущухає, і ти відчуваєш важкий запах електризованого повітря.
Ми попали в давнину, на мільйон років назад, на десять мільйонів чи вісімдесят, але ми тут, і зараз щось має статися, не знаю що, але щось, і мені страшно, я хочу покінчити з цим, я хочу повернутися. Білле, будь ласка, Білле, витягни нас звідси, ми наче впали у фотографію, якусь фотографію, прошу, прошу, допоможи…
Майк сильніше стиснув його руку, і Річі зрозумів, що тиша урвалася. Почулося безперервне низьке гудіння, і він скоріше відчував його, ніж чув, воно відбивалося від барабанних перетинок, вібрувало між тендітними кісточками, що передають звук. Гудіння наростало. У нього не було жодної тональності, воно просто було
(словом спочатку було слово принесло звістку)
безбарвним, бездушним звуком. Річі вхопився за дерево, біля якого вони стояли, і щойно він торкнувся рукою його стовбура, то відчув, як воно теж вібрує. У ту ж мить він зрозумів, що вібрація проходить його ногами, що йому стає лоскотно у кісточках та литках, а сухожилля напинаються, наче камертони.
Гудіння наростало. І наростало.
Воно йшло з неба. Сам того не бажаючи, Річі підняв обличчя вгору. Сонце скидалося на розплавлену монету і проглядало крізь низькі хмари, оточене магічним колом вологого туману. Під ним, унизу, у долині, що колись буде називатися Пустовищем, розкинулася зелена буйна рослинність. Усе повністю завмерло. Річі здалося, що він зрозумів, про що буде видіння: вони мали побачити Його пришестя.
Тепер гудіння набуло звучання, гучного рокотання, що переростало у вибухове крещендо. Річі затулив руками вуха та закричав, але не почув звуку власного голосу. Майк, який стояв поруч, зробив те саме, і Річі помітив, як у того з носа побігла тоненька цівочка крові.
Хмари на заході спалахнули червоним вогнем, який тепер нісся на них, розростаючись від вузької артерії, до струмочка, до ріки погрозливого кольору. А потім здійнявся вітер,і крізь хмари прорвався палаючий об’єкт. Він був розпеченим, розжареним, він падав, лишаючи по собі димовий слід. Та річ у небі була величезною, наче гігантська головка сірника, надто яскрава, аби дивитися на неї. Навколо неї вибухали електричні розряди, розходилися на всі боки батогами, що лишали по собі громові розкати.
— Космічний корабель! —
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Воно», після закриття браузера.