Читати книгу - "Воно"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Я л-л-люблю тебе, Б-б-бев, — сказав він, і щоки Беверлі спалахнули, наче від вогню.
Здавалося, Білл цього не помітив. Він замислено вивчав кінчики сірників, які стирчали з її кулака, і нарешті вибрав один.
Головка була синьою, необпаленою. Бев обернулася до Бена та простягнула решту сірників.
— Я тебе теж люблю, — хрипко вимовив Бен. Його обличчя побагровіло, складалося враження, що в нього з хвилини на хвилину станеться інфаркт. Десь у глибині Пустовища знову заспівала пташка. «Стен би міг сказати її назву», — безладно подумав Річі.
— Дякую, — посміхнулася Бев, і Бен витягнув сірника. Необпалений.
Далі вибір перейшов до Едді. Він посміхнувся своєю сором’язливою, неймовірно милою посмішкою. Він виглядав таким вразливим, що серце краялося.
— Гадаю, я тебе теж люблю, Бев, — вимовив він і наосліп витягнув сірника. Із синьою голівкою.
Тепер Беверлі запропонувала Річі вибрати з чотирьох кінчиків, що стирчали з її кулака.
— Ой, як я ваша любити, міс Скавлеть! — щосили закричав Річі та послав їй гротескний поцілунок. Беверлі просто поглянула на нього, посміхнулася, і Річі раптом стало соромно.
— Я тебе дійсно люблю, Бев, — сказав він і торкнувся її волосся. — Ти класна.
— Дякую, — відповіла вона.
Він витягнув сірника, подивився на нього, впевнений, що йому дістався обгорілий. Але ні.
Настала черга Стена.
— Я тебе люблю, — сказав Стен і вирвав одного сірника з-поміж стиснутих пальців. Цілий.
— Лишилися ти і я, Майку, — сказала Беверлі, пропонуючи йому один із двох сірників.
Майк зробив крок уперед і сказав:
— Я тільки нещодавно з тобою познайомився, але все одно тебе люблю. Гадаю, ти ще мою маму перекричиш.
Усі засміялися, і Майк витягнув сірника. Також необпаленого.
— У-у-усе ж таки, це т-т-ти, Б-Бев, — підсумував Білл.
Беверлі обурено (оскільки вона марно закатала сцену) розтиснула кулак.
Головка одинокого сірника також була синьою та неушкодженою.
— Т-ти п-п-підтасувала їх, — звинуватив її Білл.
— Та ні.
У голосі Беверлі не чулося й натяку на злість (що можна було від неї очікувати), самий лише щирий подив.
— Присягаюся, я не махлювала.
І вона показала їм долоню. Усі побачили легкий слід від сажі, який лишив на шкірі обпалений сірник.
— Білле, мамою клянуся!
Білл подивився на неї, а потім кивнув. Як з команди, усі передали свої сірники Біллові. Усі сім — із неушкодженими синіми головками. Стен та Едді почали повзати по землі в пошуках обгорілого сірника, але так нічого й не знайшли.
— Я не махлювала, — повторила Бев, ніби говорила сама до себе.
— То що ж нам робити? — спитав Річі.
— С-с-спускаймося в-в-всі разом, — відповів Білл. — Бо м-ми так м-м-мусимо зробити.
— А якщо ми всі знепритомніємо? — застеріг Едді.
Білл знову глянув на Беверлі.
— Я-якщо Б-бев к-каже п-п-правду, а т-так і є, т-то все б-буде д-д-добре.
— Звідки ти знаєш? — запитав Стен.
— П-п-п-просто з-з-знаю.
Десь знову заспівала пташка.
4
Першими спустилися Бен і Річі, а решта почали передавати їм каміння. Річі подавав їх Бенові, а той викладав із нього маленьке коло в землі посередині хатки-клубу.
— Гаразд, — зрештою сказав він, — вистачить.
Друзі, усі до одного, спустилися вниз, тримаючи в руках оберемки зеленого гілля, яке вони нарубали сокиркою Бена. Білл зайшов останнім, закрив дверцята та прочинив вузеньке віконце на завісах.
— О-о-ось, — сказав він, — о-ось наша к-к-курильня. У к-кого є п-папір?
— Якщо хочеш, можеш узяти це, — сказав Майк та вийняв з кишені штанів затасканий комікс «Арчі». — Я вже прочитав.
Білл виривав одну сторінку за іншою, працюючи повільно та зосереджено. Решта розсілися попід стінами, коліно до коліна, плече до плеча, і мовчки спостерігали за ним. Напруга висіла в густому застиглому повітрі.
Білл розклав на папері Дрібні пагони та гілочки й глянув на Беверлі.
— С-с-сірники в т-тебе, — натякнув він.
Вона запалила один, і в темряві засяяв маленький жовтий вогник.
— Мабуть, ця клята купа все одно не загориться, — сказала вона нерівним голосом і піднесла вогник до паперу в кількох місцях. Коли вогонь дістався її пальців, вона кинула сірник на гілки.
Спалахнуло жовте тріскуче полум’я, відкидаючи чудернацькі тіні на їхні обличчях, і в цей момент Річі повірив у історію про індіанців і подумав, що так воно й велося в ті далекі часи, коли білі люди були не більше ніж вигадкою, легендою для тих індіанців, які гналися за стадами бізонів. І ті стада були такі великі, що покривали долини від краю до краю, такі сильні, що коли вони проходили по землі, вона здригалася, наче від підземних поштовхів. У цю мить Річі зміг уявити, як ті індіанці (Кайова, Пауні чи хто там іще) сиділи в курильні, коліном до коліна, плечем до плеча, дивилися, як вогонь смокче та облизує вологе дерево, покриваючи його пекучими ранами, як вони слухали тихе невгамовне дзижчання, з яким витікав сік із гілок, і чекали, коли до них прийдуть видіння.
Так. Сидячи тут і зараз, він міг у це повірити… він зазирав у зосереджені обличчя друзів, поки вони дивилися на багаття і палаючі сторінки коміксу Майка, і розумів, що вони також у це вірять.
Вогонь дістався гілок. Хатка-клуб почала наповнюватися димом. Якась частина виходила у віконце, наче сигнали сніжно-білого диму, що їх посилали Рендольф Скотт та Оді Мерфі[658] у фільмах на ранкових суботніх показах. Але протягу в схованці не було, тому більша частина диму лишалася внизу. Його пекучий подих роз’їдав очі, перекривав горло. Річі почув, як Едді двічі кашлянув (сухий звук, наче хтось хлопнув дерев’яними дощечками), а потім знов запала тиша. «Йому не можна тут сидіти», — подумав він… але очевидно, щось вирішило інакше.
Білл підкинув ще гілок у саму куряву, що виривалася з багаття, та подав тонкий голос, який був геть не схожий на його звичайний:
— У когось у-уже п-п-почались в-видіння?
— Видіння про те, як звідси вибратися, — відповів Стен Юріс. Беверлі засміялася, але сміх перейшов у задушливий кашель.
Річі сперся головою об стінку та позирав у віконце курильні — вузький прямокутник тьмяного білого світла. Він подумав про статую Пола Баньяна, яку побачив одного березневого дня… але то був лише міраж, галюцинація
(видіння)
— Ух! Я зараз здохну від цього диму, — сказав Бен.
— Так іди собі, — промурмотів Річі, не відриваючи погляду від віконця. Він почувався так, наче взяв ситуацію під контроль. Він почувався так, наче скинув десять фунтів. І,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Воно», після закриття браузера.