Читати книгу - "Воно"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
З
Підготовка зайняла в них не більше години. Вони нарубали чотири чи п’ять оберемків свіжих гілок, з яких Бен зчистив пагони та листя.
— Димітиме нівроку, — сказав він. — Навіть не знаю, чи вдасться їх підпалити.
Беверлі та Річі спустилися до Кендаскіґ та принесли звідти цілу купу великого каміння, яке склали в курточку Едді (мама завжди примушувала його брати з собою куртку, навіть коли надворі була спека у вісімдесят градусів, бо, як казала місіс Каспбрак, може піти дощ, а якщо ти матимеш при собі курточку, то не промокнеш), зробивши з неї ноші. Тягнучи каміння до хатки-клубу, Річі заперечив:
— Тобі не можна цього робити, Бев. Ти дівчинка. Бен сказав, що в курильню спукаються лише сміливці, а не якась там скво.
Беверлі зупинилася, здивовано та роздратовано дивлячись на Річі. З її кінського хвоста вибилося пасмо волосся, і вона випнула нижню губу та дихнула, аби прибрати волосся з чола.
— Я тебе хоч зараз покладу на лопатки, Річі, сам знаєш.
— Я не пво те, міс Скавлеть, — вирячив на неї очі Річі. — Ви так чи сяк дівчинка, дівчинкою й будете навіки! Який із вас гіндіянський сміливець!
— Тоді я стану сміливчинею, — відповіла Беверлі. — То ми будемо нести це каміння до будиночка, чи я розтрощу ним твою дурну макітру?
— Госсоди-поми-нас, міс Скавлеть, у макітрі ті’ко каша з салом, а то моя ся головася! — завищав Річі, і Беверлі так зареготала, що випустила з рук курточку Едді, і каміння повипадало на землю. Вона без упину сварила Річі, поки вони наново збирали їх, а Річі вищав і репетував безліччю Голосів, думаючи про те, яка ж вона гарна.
Хоча Річі тільки жартував про те, щоб не пускати Беверлі до курильні через її статеву приналежність, проте Білл Денбро поставився до цього цілком серйозно.
Вона стала проти нього, уперши руки в боки та змірюючи його розлюченими очима.
— Можеш повісити цю думку на жердині поруч зі своїми трусами, Заїко Білле! Я братиму в цьому участь, чи я вже не вхожу до твого дурнуватого клубу?
Білл терпляче відповів:
— С-справа не в-в т-тому, Б-б-бев, с-сама з-з-знаєш. Хтось має ч-ч-чергувати зовні.
— Чого?
Білл спробував щось сказати, але знову потрапив у затор і з надією глянув на Едді.
— Як зауважив Стен, — тихо відповів їй Едді, — уся справа в димі. Білл хоче сказати, що ми дійсно можемо втратити свідомість. І померти. Він має на увазі, що таке постійно трапляється з людьми під час пожежі. Вони не згорають, а задихаються до смерті через дим. Вони…
Тепер Бев дивилася на Едді.
— Гаразд, то він хоче, щоб хтось лишився зовні на крайній випадок?
Едді несміливо кивнув.
— То чого ж не ти? У тебе ж астма!
Едді нічого не відповів, і Беверлі знову повернулася до Білла. Друзі оточили їх, засунувші руки в кишені та вивчаючи свої кросівки.
— Через те що я дівчина, так? В цьому вся проблема?
— Б-б-б-б…
— А ти не кажи, — відрубала вона. — Просто покивай чи похитай головою. Вона ж у тебе не затинається? Усе через те, що я дівчина?
Білл неохоче кивнув. Вона не зводила з нього очей, а потім її губи затремтіли, і Річі вирішив, що вона от-от розрюмсається.
Натомість Беверлі вибухнула:
— Ну й пішов на хер!
Вона рвучко повернулася обличчям до інших, але хлопці тільки сіпнулися від її спопеляючого, мало не радіоактивного погляду.
— Пішли ви всі на хер, якщо вважаєте, що він правий! — заявила вона, потім знову повернулася до Білла та зашвидила, осипаючи його градом слів: — Це не якась там срана дитяча забавка, на кшталт перетягування каната чи хованок, ти сам знаєш, Білле! Ми мусимо це зробити. Такі правила. І ти не викреслиш мене зі списку тільки через те, що я дівчина, второпав? Якщо не пустиш мене до курильні, я піду геть. Піду й ніколи не повернуся. Назавжди піду, зрозумів?
Вона замовкла. Білл дивився на неї. Здавалося, він знову опанував себе, але Річі все одно було не по собі. Він відчував, що всі шанси на перемогу, на те, що вони дістануться істоти, яка вбила Джорджі Денбро та інших дітлахів, що вони знайдуть та знищать Його, усі ті шанси могли бути втрачені. «Сім, — подумав Річі. — Магічне число. Нас має бути семеро. Так має бути».
Десь заспівала пташка, потім замовкла, потім знову заспівала.
— Г-гаразд, — сказав Білл, і Річі зітхнув з полегшенням. — Але х-х-хтось має з-з-залишитися на ч-ч-чергуванні. Х-х-хто хоче?
Річі подумав, що Едді та Стен неодмінно мають зголоситися на це завдання, але Едді не вимовив ані слова. Стен був блідий, задумливий, мовчазний. Майк заткнув великі пальці за пояс, наче Стів МакКвін з «Піймати живого чи мертвого», і не рухався, переводячи погляд з одного товариша на іншого.
— Д-д-давайте, — сказав Білл, і Річі збагнув, що тепер уже не до жартів. Він відчув це за натхненною промовою Бев, побачив у серйозному, постарілому обличчі Білла. Такі правила, і їхня затія була такою ж небезпечною, як і експедиція, яку вони з Біллом здійснили до будинку під номером «29» по Нейболт-стрит. Усі це знали… і не збиралися відступати. Раптом Річі пройнявся гордістю за своїх друзів і за себе, бо він був разом з ними. Усі ці роки він був ізгоєм, а тепер знайшов своє місце. Нарешті знайшов своє місце. Він не знав, чи їх досі можна вважати невдахами, але вони були разом. Вони були друзями. Збіса гарними друзями. Річі зняв окуляри та заходився протирати їх об сорочку.
— Я знаю, що треба робити, — сказала Бев та дістала з кишені коробку сірників. На етикетці були фотографії цьогорічних кандидаток на титул Міс Рейнголд — такі малесенькі, що роздивитися їх можна було тільки крізь збільшувальне скло. Беверлі запалила сірника, а потім задула вогонь. Вона дістала з коробки ще шість сірників та доклала до обгорілого. Потім Бев повернулася спиною до хлопців, а коли знову стала обличчям до них, то тримала в кулаку сім сірників так, що було видно лиш білі кінці дерев’яних паличок.
— Вибирай, — сказала вона і простягнула руку Біллові. — Той, хто витягне обгорілий сірник, залишиться тут і витягатиме решту з ями, якщо ми там учадіємо.
Білл розважливо глянув на неї.
— Т-ти т-так в-вирішила?
Вона посміхнулася до нього, і та
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Воно», після закриття браузера.