Читати книгу - "Воно"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Стен вирвав альбом у нього з рук та різко закрив. Він міцно стискав його між долонями, на пальцях і зап’ястках понапиналися вузли. Він окинув друзів божевільним, нестямним поглядом.
— Ні, — повторював він, — ні-ні-ні.
Білл раптом зрозумів, що його скоріше непокоїло вперте заперечення Стена, ніж сам клоун, бо саме цього й домагалося Воно, оскільки…
Оскільки Воно нас злякалося… уперше за своє довге-предовге життя Воно нас злякалося.
Він схопив Стена за плечі та двічі струснув його щосили. Стен клацнув зубами й випустив альбом. Майк підібрав його та швиденько відклав подалі, бо після побаченого не хотів зайвий раз торкатися цієї книги. Але ця річ все одно належала його батькові, хоч підсвідомо Майк розумів, що тато ніколи не побачить того, з чим щойно зустрілися Невдахи.
— Ні, — мляво бурмотів Стен.
— Так, — сказав Білл.
— Ні, — знову заперечив Стен.
— Так. М-м-ми всі…
— Ні.
— … це б-б-бачили, Стене, — закінчив Білл і поглянув на інших.
— Так, — підтвердив Бен.
— Так, — сказав Річі.
— Так, — сказав Майк, — так, помилуй мене Бог.
— Так, — сказала Беверлі.
— Так, — вичавив із себе Едді, відчуваючи, як горло невблаганно стискається.
Білл глянув на Стена, вимагаючи, щоб той дивився йому прямо в очі.
— Н-н-не п-піддавайся Йому, друже. Т-т-ти сам у-усе б-бачив.
— Я не хотів, — вигукнув Стен, і його чоло вкрилося маслянистими краплями поту.
— Але ж б-б-бачив.
Стен переводив погляд між обличчями друзів. Він запустив руку у своє коротке волосся та глибоко й судомно зітхнув. З очей почало зникати божевільне марево, яке так занепокоїло Білла.
— Так, — вимовив він. — Так, гаразд. Ви цього домагаєтеся? Так.
Білл тоді подумав: «Ми все ще разом. Воно нас не зупинило. Ми ще можемо його вбити. Ми ще можемо його вбити… якщо нам не забракне сміливості».
Білл роззирнувся на друзів і в кожній парі очей помітив страх Стена. Не такий сильний, але він там був.
— Т-т-так, — сказав він і посміхнувся до Стена. За мить Юріс також усміхнувся, і з його обличчя зник той нажаханий вираз.
— Ось ч-ч-чого я д-д-домагався, с-с-сцикливе дитятко.
— Біп-біп, Дамбо, — відповів Стен, і всі засміялися. Сміх вийшов трохи істеричним, але це все одно краще, ніж нічого, подумалося Біллові.
— Н-н-нумо, — сказав він, аби хоч щось сказати. — Д-д-давайте будувати х-х-хатку-к-клуб, що с-скажете?
Він побачив вдячність в очах своїх друзів і зрадів за них… але подяка не допомогла йому справитися зі страхом, що гриз його зсередини. Білл відчув, як майже зненавидів друзів за ту подяку. Чи зможе він колись поділитися з ними власними жахіттями, чи не розірвуться від цього тонкі узи, що з’єднали Невдах? Про таке навіть думати було нечесно, чи не так? Бо до певної міри він їх використовував, примушував ризикувати власними життями, щоби звести рахунки за смерть свого брата. Навіть не так: Джорджі помер, а Білл підозрював, що мститися варто лише за живих людей. Тож як його назвати після цього? Егоїстичним маленьким засранцем, що вимахував іграшковим мечем, удаючи з себе Короля Артура?
«Ой, Господи, — подумки простогнав він, — якщо дорослі весь час так роблять, то я не хочу дорослішати».
Його рішучість не зникла, але тепер вона стала гіркою.
Дуже гіркою.
Розділ 15
Курильня
1
Річі Тозіер поправляє окуляри на носі (він уже повністю пригадав свій старий жест, хоча протягом двадцяти семи років носив контактні лінзи) і здивовано помічає, що поки Майк розповідав про птаха на заводі Кіченера та батьків альбом з ожилими фотографіями, атмосфера в кімнаті якимось чином встигла змінитися.
Річі відчув, як залою ширилася навіжена, життєдайна енергія. За останні кілька років Річі дев'ять чи десять разів пробував кокаїн, в основному на вечірках, бо тримати цей наркотик просто на флету в диджея-крутелека — ідея не з найкращих. Зараз Річі отримав майже той самий кайф. Проте теперішнє відчуття було чистішим, потужнішим. Він подумав, що воно йому знайоме зі шкільних років, коли він мало не кожного ранку прокидався з ним і сприймав як належне. Він підозрював, що якби в дитинстві хоч раз замислився про цей глибинний вир енергії (а він не пригадував, щоб таке з ним траплялося), то просто б махнув на нього рукою, гадаючи, що так влаштоване життя, що це відчуття завжди буде з ним, як колір очей чи його огидні, товсті нігті.
А виявляється, життя влаштовано інакше. Та енергія, що щедро живить тебе в дитинстві без кінця й краю, випарувалася десь у проміжку між вісімнадцятьма та двадцятьма чотирма роками, а натомість з'явився притуплений, вульгарний кайф, який отримуєш від кокаїну. У твоєму житті з'являються обов'язки, борги, чи як іще це називають у нижніх торгово-промислових палатах. Ти не помічаєш, як ця енергія йде від тебе, бо немає ніякого грюкоту зачинених дверей. І Річі здогадався, що це і є найстрашніша річ у житті. Дитинство не закінчується раптово, не вибухає, наче повітряна кулька з рекламними слоганами компанії «Бурма-Шейв».[652] Дитинство витікало з тебе, виходило, як повітря з пробитої шини. І одного дня ти поглянеш у дзеркало й побачиш, що на тебе звідти дивиться доросла людина. Можеш носити сині джинси, ходити на концерти Спрінгстіна та Сігера,[653] фарбувати волосся, але все одно щоразу бачитимеш у дзеркалі обличчя дорослого. Може, це стається уві сні, як прихід Зубної феї.
«Ні, — думає Річі. — Не Зубної, а Вікової феї».
Він сміється вголос від своєї власної нестримної уяви, і Беверлі допитливо поглядає на нього, проте він відмахується.
— Нічого, мала, — каже він, — просто думку думаю.
Але зараз ця енергія повернулася. Не повністю, принаймні поки що, але вона повертається. І не він
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Воно», після закриття браузера.