Читати книгу - "Воно"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Білл швиденько передав альбом Річі.
Під наступною фотографією Вілл Хенлон підписав: «1933. Скасування сухого закону в Деррі». Хоча ніхто з друзів і гадки не мав про Вольстедів акт[649] чи його скасування, усе стало зрозуміло з самого фото. На ньому виднівся заклад «Спа Воллі» на Пекельній ділянці. Бар був буквально по самі вінця забитий чоловіками у розстібнутих білих сорочках, солом’яних капелюхах, футболках і костюмах. Лісоруби стояли поруч із банкірами. Усі вони переможно піднімали кухлі та пляшки. На вікнах було почеплено дві великі вивіски: «З ПОВЕРНЕННЯМ, ДЖОН БАРЛІКОРН[650]!» та «СЬОГОДНІ ПИВО ВІДПУСКАЄТЬСЯ ЗАДАРМА». Клоун вирядився справжнім денді: білі черевики, гамаші та гангстерські штани. Він поставив одну ногу на підніжку «Рео»[651] та пив шампанське з жіночої туфельки на високому підборі.
— Сорок п’ятий рік, — продовжував Майк.
Чергова вирізка з «Ньюз» під заголовком: «ЯПОНІЯ ЗДАЛАСЯ — ВІЙНА СКІНЧИЛАСЯ! ХВАЛА ГОСПОДУ, ВІЙНА СКІНЧИЛАСЯ!» По Головній вулиці в напрямку Горбатого Пагорба змією звивався святковий парад. І знову на задньому плані, застигнувши у крупнозернистій матриці старого фото, стояв клоун у сріблястому костюмі з оранжевими помпонами. Увесь його вигляд свідчив про те (принаймні, для Білла), що нічого не скінчилося, ніхто не здався, ніхто не переміг, рахунок досі тримався по нулях, але передусім про те, що надії на краще майбутнє немає.
Біллові стало холодно, неприємно й лячно.
Раптом цятки на фотографії зникли, і вона ожила.
— Ось що… — почав Майк.
— Д-д-дивіться, — сказав Білл, і слово випало з його рота, наче підталий уламок криги. — Д-д-дивіться в-в-всі!
Невдахи згуртувалися над альбомом.
— Господи Боже, — нажахано прошепотіла Беверлі.
— Ось ВОНО! — мало не закричав Річі, схвильовано ляскаючи Білла по спині, а потім повернувся до блідого, змарнілого обличчя Едді та застиглого лиця Стена Юріса. — Ось що ми бачили в кімнаті Джорджі! Саме те, що ми…
— Тихо! Слухайте! — сказав Бен, а потім додав, мало не схлипуючи: — Я чую їх, Боже, я чую їх.
І в тиші, яку уривав лише легкий подих літнього вітру, вони почули звуки з фотографії. Здаля… чи з давніх часів до них долинула тиха мелодія військового маршу, що її награвав оркестр. Неначе крізь радіоперешкоди, вони почули захоплені вигуки натовпу. А ще лунали приглушені хлопки, наче хтось клацав пальцями.
— Петарди, — прошепотіла Беверлі та протерла очі тремтячою рукою. — Це ж петарди, так?
Ніхто не відповів. Вони дивилися на фотографію, і їхні очі розчахувалися все ширше.
Парадна процесія крокувала прямо на друзів, і, коли демонстранти дісталися переднього плану, Невдахам здалося, що вони от-от вийдуть із фотографії та помарширують білим світом, як це і сталося насправді через тринадцять років. Але натомість низка людей зникла з очей, завернувши за якийсь невидимий поріг. Спочатку йшли ветерани Першої світової, і їхні обличчя під плоскими касками виглядали напрочуд старими, а в руках вони тримали транспаранти з написами: «ВІЙСЬКОВІ ПІДРОЗДІЛИ ДЕРРІ ВІТАЮТЬ НАШИХ БРАВИХ ХЛОПЦІВ». За ними крокували загони скаутів, представники громадських організацій, лікарі, Деррійський християнський ансамбль і, врешті-решт, самі ветерани Другої світової, за якими слідував шкільний оркестр. Натовп рухався й пересувався. Серпантин і конфеті вилітали з розкритих вікон на других і третіх поверхах офісних будівель, що тепер стояли по обидва боки вулиці. Клоун гасав по тротуару, крутив колесо, виробляв кульбіти, показував снайперів, зображав салют. І вперше Білл помітив, що люди відверталися від нього, проте не так, ніби вони його бачили, а ніби відчули протяг чи хвилю смороду.
Лише діти бачили його насправді, тому й відсахувалися подалі.
Бен простягнув руку до фотографії, як колись це зробив Білл у кімнаті Джорджа.
— Н-Н-Н-Н-НІ! — закричав Білл.
— Усе гаразд, Білле, — відповів Бен. — Дивися.
І він поклав долоню на захисну плівку, що прикривала фото, а потім прибрав руку.
— А якщо ми знімемо цей пластик… — зауважив він.
Беверлі зойкнула. Щойно Бен прийняв руку від альбому, клоун кинув свої витребеньки й, сміючись, кинувся на Невдах, роззявивши свого кривавого рота. Білл шарпонувся назад, проте не випустив альбому з рук, гадаючи, що клоун зникне слідом за парадом, оркестром, скаутами та «кадилаком», на якому тронувала Міс Деррі’45.
Але клоун не зник за рогом, який відмежовував теперішнє від минулого. Натомість він із жвавою, страшною прудкістю стрибнув на ліхтаря, що виднівся в нижньому лівому кутку фото. Він видерся на нього, наче мавпа на пальму, і несподівано кинувся на плівку, якою Вілл Хенлон виклав сторінки свого альбому. Беверлі закричала, і цього разу до неї приєднався Едді, хоча його крик вийшов слабким, майже беззвучним. Пізніше всі Невдахи підтвердили, що побачили, як нап’явся пластик. Білл дивився, як круглий клоунський ніс розплющився, наче Пеннівайз притиснувся обличчям до віконної шибки.
— Повбиваю вас усіх! — реготав клоун, гойдаючись на стовпі. — Тільки спробуйте стати мені на заваді, я повбиваю вас усіх! Вам мене не зупинити! Я Пряничний чоловічок! Я Вовкулака-підліток!
І на якусь мить він дійсно перетворився на вовкулаку, і сріблясте, місячне обличчя стало мордою звіра, яка визирала на них із коміра клоунського костюму, шкірячи ікла.
— Не зупинити, я прокажений!
Тепер з’явилося обличчя прокаженого, моторошне, покрите ранами та струпами, з очима живого мерця.
— Не зупинити, я мумія!
Лице прокаженого постаріло та змарніло, по ньому пробігли глибокі тріщини. Зі шкіри вилізли старовинні бинти й обплутали обличчя. Бен мертвенно зблід і відвів погляд, прикривши рукою шию та вухо.
— Не зупинити, я мертвий хлопчик!
— Ні! — закричав Стен. Його очі вилізли з орбіт, повіки потемніли. «Жахозір», — подумав Білл і одразу позабув нове слово, поки через дванадцять років воно не виринуло в одному з його романів, хоча він так і не здогадався, звідки воно взялося, а просто вхопився за нього, як письменники вихоплюють вирази, немов дарунки долі, з простору,
(з простору по той бік плівки)
з якого беруться всі
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Воно», після закриття браузера.