Читати книгу - "Вітіко"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Коли в країну прийде весна і наш ліс зазеленіє знову, — мовив Вітіко, — я вже житиму, як ви кажете, у фортеці. Тоді я вже попрошу на якийсь час про дружню гостинність у Дудлебах, а також і вас проситиму, щоб і ви зі своїми людьми не погребували шанобливо запропонованою гостинністю мого дому.
— Я був на початку будівництва твого дому, — мовив Любомир, — тож годиться поглянути на нього й тоді, як він буде готовий.
— Але приїжджайте не самі, — нагадав Вітіко.
— Ми приїдемо в твій дім, — пообіцяв Любомир, — і будемо їздити частіше, і приїдемо й тоді, коли там запорядкує молода господиня замку.
Вітіко промовчав, тож Любомир казав далі:
— Коли ми спокійно відійдемо в інший світ, бо ж наші голови вже сиві, в країні мають бути ті, чия голова ще не посивіла, а після них — знову ті, чия голова ще темна чи русява. Вітіко, ти добрий чоловік, і ті, хто прийде після тебе, теж будуть добрими людьми.
— Це все ще в майбутньому, — мовив Вітіко.
— І майбутнє справдиться, — запевнив Любомир. — Але одна річ є не дуже далеким майбутнім, і я бажаю тобі багато щастя і здоров’я.
— Усе в руках Божих, — мовив Вітіко, — і нехай мирні роки, яких ми чекаємо, будуть сповнені благословення.
— І нехай ми допоможемо запровадити те благословення, — додав Любомир. — Вітіко, заходь до мене, поки ми в Празі.
— Я відвідаю вас у домі вашого роду, — пообіцяв Вітіко, — як і тут знайшов вас.
— Чекатиму, — всміхнувся Любомир.
Вітіко попрощався й пішов далі. Побачив ще багатьох своїх друзів і розмовляв із ними.
Нарешті подали знак, що свято скінчилося, і Вітіко з кількома своїми людьми, які чекали його надворі, поїхав до свого заїзду.
Свято церкви Святого Віта тривало ще вісім днів. Великий князь і княгиня, кардинал Ґвідо і всі князі церкви та пани обох земель щодня ходили на церковні відправи. Моравські князі молилися перед церквою. З усіх закутків країни ще приходило багато людей, і ті, хто спершу не міг протиснутися до церкви, намагалися потрапити туди згодом. Після відправ кардинал благословляв вірних і благословляв їх, коли вони вже поверталися додому. З південного лісу й далі приходили гурти людей, щоб узяти участь у празьких святкуваннях, і кожен гурт ніс церковну корогву. Люди ставали табором між Вишеградом і правим передмістям. Чимало їх ходили до Вітіко, і Вітіко ходив до них, давав їм поради і, в разі потреби, допомогу. Проказавши молитви і оглянувши в Празі все, що видавалося гідним уваги, люди поверталися додому.
Кардинал Ґвідо відвідував усі церкви і святі місця і скликав різні збори, які відбувалися в його присутності.
Коли свята на честь церкви Святого Віта скінчилися, Конрад, Вратислав і Оттон попрощалися на одних зборах у князя і пішли зі своїми почтами в свої маєтки в Моравії. Їх супроводили чимало панів Богемії і Моравії. Леопольд, Спітигнев і Владислав лишилися в Празі.
Через п’ять днів у Моравію вирушили Ґвідо і Здик у супроводі численного тлуму священиків і панів. Вітіко лишився в Празі.
У князя й далі відбувалися збори, і Вітіко ходив на ті збори. Він відвідував Болеміла, Любомира, Дівіша, Преду, Хотимира, Вшебора і провідував своїх молодих друзів, а молоді друзі навідувались до нього.
Тієї пори Вітіко намагався познайомитися з людьми, які бажали лісових товарів, бо хотів мати прибуток від лісу. Він розповідав їм про деревину для художніх виробів та інструментів, для будівництва і опалення, розповідав про деревне вугілля, розповідав, що постачають садиби, де тварини харчуються лісовими травами, розповідав про хутра диких тварин, про можливості полювання, про лісові плоди та рослини, які можна посилати в далекі краї, про мед лісових бджіл, про живицю, дьоготь, корів, самоцвіти та інше, розповідав, що виготовляють люди з лісової сировини, і домовлявся про різне.
Вітіко, крім того, подбав про багато речей, потрібних для його нового дому. А коли вже наближалася зима, попрощався з великим князем і поїхав зі своїми людьми назад у Фримбурк.
Невдовзі будівничий Еппо повідомив Вітіко, що його дім уже готовий. Риштовання прибрали, і замок тепер поставав на тлі зеленого лісу. На верхівці найвищої покрівлі був прибитий вершечок ялиці зі стрічками. Вітіко ступив на подвір’я. Криниця була обличкована гарним камінням, мала чепурний дашок, а на гладенькій корбі виднів накручений ланцюг, на якому звисало відро. Вітіко зайшов усередину замку. Всі приміщення були вже готові, щоб розставляти в них меблі та устаткування.
Тепер уже працювали запряги з возами та в’ючні тварини, доставляючи до замку все потрібне, а Еппо зі своїми людьми та робітниками ревно намагався надати замку затишного вигляду.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Вітіко», після закриття браузера.