Читати книгу - "Соло бунтівного полковника. Вершина"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Людині властиво самій помилятися, не роблячи висновків з помилок чужих. У кожного своя вершина. Хтось досягає неба, а хтось шкандибає до Голгофи. Моя дорога — дорога до Голгофи — ось-ось закінчиться. Але перш ніж я донесу свого хреста, мені хотілося б бути певною, що тобі більше ніхто не завдасть болю, не вчинить зла. Як ти далі житимеш? Ти ж щиро кохаєш Богдана?
— Так, мамо. Я ж легковажити не можу. Сама винна в тому, що сталося. Данчик мене в ліжко не тягнув. Радше — навпаки. А ви…
— Що «ви»? — швидко перебила мати, наче боялася почути те, що хотіла запитати дочка.
— Ти з Данчиком?..
— Доню, не ятри душу.
— Ти ж розповідала, що у вас була платонічна любов?
— Так, доню, була…
— Ну?
— Усе життя була. Платонічна. Донедавна.
— А що ж сталося?
— Сталося те, що не мало статися.
— Як же це так? А татко? Я бачу, що ви останнім часом живете, як чужі. Але…
— Усе, годі! Ще не вистачало нам з тобою розбирати походеньки твого татка. Ти вже доросла й, мабуть, помітила, що у нас із ним стосунки давно не ті, які мають бути між чоловіком і жінкою, що кохають одне одного.
— Угу. У татка, значить, походеньки, а у мами — любов.
— Це різні речі, доню. Я кохаю щиро й одну людину, тато ж готовий бігти за кожною спідницею хоч щодня. Не хочу про це говорити, мене воно дратує. Зараз ми з тобою турбуємося про себе. А як там наш Богдан?
— Наш? — Олена здивовано подивилася на матір, усміхнулася.
Любов теж усміхнулася, й разом обидві жінки спочатку засміялися, а потім їх охопив несамовитий регіт. Вони істерично сміялися, до сліз, до кольки, не в силах зупинитися, витираючи однією хустинкою по черзі сльози, що текли від сміху.
Потім обнялися і по-справжньому, по-жіночому заревіли.
Вони довго плакали. Кожна — через своє.
Потім Любов ще довго не могла заснути. Вона думала про дочку, про Богдана, про себе. Ні, нікого ні в чому не винила. Нічого поганого ні про кого не думала. Лише в одну мить промайнула думка, що в усьому винен Богдан. Це він звабив її дочку. А не повинен був. Не мав права. Ну то й що? Винен — не винен, яка тепер різниця?
І ніхто — ні мати, ні дочка — не могли бачити, як згори, над ними, в невагомому серпанку й світлому ореолі фізично невидима істота з легкими пташиними крилами спостерігала за подіями в цій сільській хаті. Істота почула ту думку Любові щодо провини Богдана й уже насупила чоло, спохмурніла, закусила по-дитячому губку й примружила очі…
6— Оленочко, ти запитувала, чому ми з Богданом не побралися, хоч і кохали одне одного? — наступного дня зранку Люба з донькою лежали в одному ліжку, як колись, коли дівчинка була ще маленькою. — Я сама довго не розуміла, як так сталося, не знала, чим пояснити поведінку Богдана в той час. А лише значно пізніше до мене дійшло, що відповідь треба шукати у власній поведінці. За своє щастя треба боротися. Я ж віддала і своє щастя, й Богдана — без бою. Я певна, він мене любив. Але треба знати Богдана. Він не міг жити самою любов’ю. Так само, як притягнув він до себе чимось мене й тебе, притягував інших. Богданові ніколи не бракувало жіночої уваги. І, ніде правди діти, любити його є за що.
— Хіба люблять за щось?
— Так, доню, люблять саме за щось. У коханні все можна виправдати, пояснити. Але, як я вже тобі говорила, на жаль, пояснити ми намагаємось усе потім. Розкладаємо по поличках, аналізуємо, бідкаємося, що не зробили того чи того або зробили, але не те й не так. А тим часом кохання або проходить, або прибивається до іншого двору, до іншої долі.
— А все ж, мамо, а все ж?..
— У житті Богдана був час, коли йому було важко. Дуже важко. На ділі він залишився сам. І нікому його було втішити, приголубити, підставити плече не лише, щоб підтримати, а й щоб він виплакався. Саме цього я зробити й не змогла. Була надто боязлива й цнотлива. Правильна була. А своє плече йому підставила інша. І він його прийняв. Я ж йому лише співчувала, переживала в собі, плакала, а діяти не змогла. Тому й залишилася на все життя нещасна.
— А тато?
— Тато мене любив. Іноді мені здавалося, що і я змогла його покохати. Ми побралися вже після того, як Богдан одружився. У нього народився син, у нас з’явилася ти. Ми жили в різних містах і, здавалося, що забули одне одного, що наші стежки-доріжки вже ніколи не перетнуться. Але трапилося так, що ми все-таки зустрілися, а потім і сказали, що, як і раніше, кохаємо. Я його, він — мене. Тепер це вже не важливо.
— Мамо, Данчик мені жодного разу не сказав, що любить мене. Я ж йому говорила тисячу разів. Він мені — ні. Я цього й
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Соло бунтівного полковника. Вершина», після закриття браузера.