Читати книгу - "Вовк-тотем"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Знадвору донісся скажений гавкіт усіх трьох собак. Ян Ке сказав:
— Напевне, начальник Ван привів коня.
Лютий Ерлан так кидався на Лао Вана, що той боявся спішуватися, тому почав кликати Яна Ке. Ян поспішив вийти й голосом заспокоїв собак, запросив Лао Вана до юрти, а сам пішов розсідлувати коня. Бідна тварина, яку ганяли півдня, була вся мокра від поту, навіть повстяна підстилка під сідлом промокла наскрізь і з неї піднімався гарячий пар. Ян Ке, сердитий через це, аж рвонув запону на вході до юрти, коли входив. Від начальника Вана тхнуло горілкою й часником, а підборіддя блищало, намащене жиром, і він одне повторював, що лебедятина дуже смачна. Однак, щоб не сполошити ворога заздалегідь, Ян Ке вимушений був стримувати свій тон, а ще дати йому овечого лою. Начальник Ван, міцно притиснувши до грудей півбляшанки лою, пішов, радіючи. А Ян Ке, коли подумав, що той білий лебідь, який ще сьогодні вранці вільно собі літав, тепер змішався в животі Лао Вана зі смердючим часником, то ледь не заплакав, так заболіло йому серце.
Усі троє хлопців, сторопілі, довго мовчали. Чому вони не задали добрячого прочухана цьому Лао Вану? Чому не провчили його як слід? Однак вони знали, що цих халамидників-мігрантів, сила яких у масі, краще не бити, а пояснювати їм щось на словах — все одно, що розсипати перла перед свиньми. Тож для того, щоб поставити їх на місце, потрібно клин клином вибивати. І Чень, і Ґао погоджувалися з тим, що пліт Лао Вана потрібно зруйнувати, причому вщент, щоб вони не могли його відновити. Потрібно було будь-що гарантувати пташенятам лебедів, що вони вилупляться, виростуть і полетять. Ян Ке стривожено сказав:
— Я думаю, навесні наступного року лебеді не повернуться сюди, — після чого всі троє пригнічено замовкли.
Однак вони не очікували, що на бригаді оголосять цього вечора політичні навчання, на яких буде поширено найвище і найновіше розпорядження про заборону відпусток. У цьому випадку вони втрачали єдину можливість зруйнувати пліт.
В Орхонському степу вбивати лебедів і їсти лебедятину розпочав Бао Шуньґуй — ще тоді, в наметі, коли було організовано полювання на вовків. Тоді він не приправляв свою страву цибулею, часником й імбирем, а також не додавав до неї перцю, соєвого соусу чи інших приправ, м’ясо лебедя варилося у чистій воді з сіллю. Тоді ніхто з мисливців, зокрема і Ян Ке, не торкнулися паличок. Бао Шуньґуй на самоті випив тоді горілки, однак у нього так і не з’явилося настрою чи відчуття королівського бенкету. Він навіть сказав тоді, що на смак м’ясо лебедя мало чим відрізняється від домашнього гуся, вигодованого на кукурудзі й помиях.
Цього разу Бао Шуньґуй вчасно прибув до гуртожитку будівельників. Тепер лебедятина була приготовлена в китайській печі, з китайськими приправами, тушилася на вогні, який ретельно регулювався. Якщо ще додати сюди декілька десятків людей, які пили горілку й грали в застольні ігри та по черзі вихваляли один одного, він насправді відчув себе на королівському бенкеті.
Шкода тільки, що м’яса було мало, а жаб багато. Бао Шуньґуй і начальник Ван з’їли по цілій мисці лебедятини, іншим же дісталося по кілька шматків. Після завершення бенкету Бао Шуньґуй іще з масними губами пішов проводити політичне навчання, а натовп заробітчан налетів на казан. Їхня жадоба була ненаситною, тож вони вирішили вибрати людей, щоб наступного дня, ще вдосвіта, знову вдягти маскувальні костюми, взяти лук і стріли й попливти до очеретяної затоки. Для більшої гарантії вони вирішили прихопити ще й напівавтоматичну рушницю Бао, щоб підстрелити лебедя з рушниці, а якщо не вдасться, то хоча б підстрелити дикого гуся чи качку, щоб увесь кагал наївся досхочу.
Наступного дня рано-вранці Ян Ке, Чень Чжень і Ґао Цзяньчжун прокинулися від рушничних пострілів на озері. Вони просто не знали, куди подітися від розчарування. Ян Ке, мов божевільний, скочив на коня й помчав до озера, Чень Чжень попросив Ґомбо підмінити його в цей день на випасі отари й разом з Ґао Цзяньчжуном також поїхав верхи до озера.
Хлопці дуже обережно чекали, поки пліт пристане до берега. Трагічна картина, яку вони побачили, викликала в Яна і Ченя відчуття, ніби вони раптом стали свідками нахабної смерті близького родича. На плоту знову лежав один великий лебідь і кілька великих диких гусей та качок, а також ті два лебединих яйця, залитих кров’ю. Убитий птах — це, очевидно, була та лебединя, яка щойно втратила свого супутника і заради цих двох, ще не народжених, часточок своєї плоті не полетіла вчасно з цього жахливого озера, а тому пішла слідом за своїм чоловіком. Її голова була розтрощена кулею, тож її смерть виявилася ще трагічнішою, ніж у її коханого: вона загинула просто на своїх дітях, які ще навіть не пробили шкаралупи яєць, зігрівши їх востаннє своєю гарячою кров’ю.
Обличчя Яна Ке було мокрим від сліз, адже якби він не відвіз ті два яйця назад до гнізда, можливо, лебединя не потрапила б до рук цих злодіїв.
Коли начальник Ван ступив на берег, там уже зібрався натовп будівельників, скотарів і молодих інтелігентів. Начальник Ван самовдоволено й нахабно витріщився на Яна Ке й сказав:
— Що, хочеш іще раз обміняти яйця на овече сало? І не сподівайся! Цього разу я віддам ці два яйця Сяо Пену. Вчора, коли я поїхав купувати хвору корову, то зустрів Сяо Пена й розповів йому, що виміняв півбанки овечого лою на два лебединих яйця, а він сказав, що я продешевив. Ми із ним домовились, що він дасть мені по цілій бляшанці сала за кожне велике яйце.
Поки він говорив, до них під’їхав захеканий Сяо Пен і, зіскочивши з коня, поспішив схопити два закривавлених яйця та закинути їх у свою торбу, набиту вовною, після чого
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Вовк-тотем», після закриття браузера.