Читати книгу - "У карнавалі історії. Свідчення, Леонід Плющ"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Дуже допомогли в роботі над грою праці Фройда, книги Виготського, Ельконіна.
Поки ми працювали, епідемія холери збільшувалась. Але й порядок врешті-решт міліція навела. З санаторію вже не можна було вийти — нагнали міліції аж з Києва. Ми посміювались над нашим «Болдінським літом».
У Києві на нас чекала купа справ у самвидаві. Таня ж занурилась у боротьбу, у чвари на роботі. Їм вдалось домогтися, щоб заступника випровадили, а це тільки посилило ненависть директорки. Вона почала потроху виганяти працівників. Раптом всіх підтримала сталіністка, стара інтриганка. На відміну від лібералки-директорки, у неї була своєрідна чесність. Не вникаючи в суть суперечки, вона бачила хижацтво лібералки. До того ж вона не могла вибачити директорці пропозиції піти на пенсію. Боятись їй було нічого: вона стара сексотка (гордо розповідала молодим, що під час війни працювала у контррозвідці в партизанському загоні у Західній Україні). У Кабінет потрапила одразу після війни за «партійні» заслуги, адже освіти не те що вищої, а й середньої у неї не було. Саме їй доручили наглядати за Танею. Часто її бачили у спецвідділі Міністерства, та й вона не приховувала, що має зв’язки із спецвідділом. Якось вона забула свого записника. Випадково хтось його відкрив (працівникам видали однакові — там були записані всі Танині відвідувачі і навіть хвилини — хто коли прийшов і пішов (коли Таню допитували, ця інформація вийшла на поверхню).
Ми вмирали від сміху, коли колишня сексотка телефонувала до мене, вважаючи мене за тонкого політика, і радилась, як діяти проти директора.
Директриса явно перемагала (брат в ЦК — добра опора), поки не прорахувалась. Вона домоглась на конкурсі премії для іграшки, за яку вже було заплачено. Метою директорки було отримати гроші для себе, а щоб працівники мовчали, подала їх як співавторів. Коли вона повідомила про це співробітникам, ті обурились і запропонували їй анулювати заявку. Але директорка була наскільки впевнена в собі й у тому, що ніхто від дармових грошей не відмовляється, що подала список на оплату в бухгалтерію. А там вже лежав донос сексотки про цю махінацію. «Співавтори», коли прийшов час отримувати премії, відмовились. Донос наклався на те, що всі відмовились від грошей. Замовчати справу не могли — дуже вже багато людей про це знало. Були збори — після того як справу перевірила ревізійна комісія. На зборах працівники розповіли про атмосферу цькування, яку створила директриса. Їй запропонували негайно піти на пенсію (на прохання брата з ЦК до суду справа не дійшла).
Щоб не повертатись до цієї історії, що тяглася до весни 71-го року, розповім, як вона продовжувалась. Це цікаво для характеристики атмосфери в країні.
Свого часу студентки групи, в якій вчилась Таня, виявили, що одна з них ходить до Володимирського собору, а в портфелі носить релігійну літературу. Відбулись комсомольські збори — Л. вигнали з Педінституту. Вона перейшла на заочне відділення, закінчила його. Таня брала участь у комсомольських зборах і потім часто згадувала цей гріх і мучилась. Десять років потому випала нагода його спокутувати.
Якось директорка спитала Таню про Л.: «Вона хоче влаштуватись до нас на роботу, але кажуть, що в інституті вона вірила в Бога?»
— Це було давно. А я про неї чула як про гарного працівника.
Л. взяли. Але через те, що начальство цікавилось чутками про те, що вона і далі ходить до церкви (вже ставши працівником Міністерства освіти УРСР), то Таня вирішила попередити її. Пояснила, як тепер ставиться до релігії, адже тоді, у 55 році, вона була, як всі. Л. нічого Тані не сказала, але поскаржилася колегам, що Таня хоче вижити її з роботи. Таня перейшла працювати у Кабінет ігор та іграшок. А невдовзі заступником директора (після того як авантюриста вигнали) стала Л. Після того як звільнили директрису, вона стала директором. І почала мститись Тані, її друзям. Але діяла по-дурному, дріб’язково, лютуючи, і настроїла проти себе усіх працівників і врешті-решт також прогоріла на фінансових махінаціях. Її скинули з директорської посади, звільнили з Міністерства.
Я часто заходив у Кабінет, вивчав нові іграшки, писав рецензії (під чужим прізвищем). Із Л. ми тільки вітались. Але під час слідства 1972 року вона свідчила, що я провадив з нею антирадянські розмови. Її свідчення фігурували у звинувачувальному вироку.
Типова «складна радянська натура». У психіці суміш всього найбільш протилежного. Вона залишалась віруючою, робила кар’єру, крала, неправдиво свідчила проти особистого ворога, забуваючи, що її переслідували за віру саме вороги її «ворога». І не Таня ж розкрила її крадіжки, а сексотка. А помста — Тані (сексотку вона зневажала, а до Тані ставилася зі злобою й заздрила їй. Якось у хвилини випадкової щирості висловила Тані своє життєве кредо — «треба вміти пристосовуватись»).
Восени мене викликали в райвиконком. Це значило, що збираються завести справу про ледарство. Вони запропонують роботу, яка мені не підходить, я відмовлюсь, і тоді можна судити, як того, хто не бажає працювати.
Я очікував провокаційних питань, розмов про причини звільнення і т. д. Але, коли побачив обличчя начальника відділу працевлаштування, зрозумів, що це гірше за КДБ: інтелектуальний рівень нижчий. З ним розмовляти, щось доводити неможливо. Це враження підтвердила розмова з двома дівчатами, з якими начальник розмовляв при мені. Їх також викликали з приводу роботи. Повії, колишні робітниці фабрики. Начальник доброзичливо загравав із ними, сипав непристойними жартиками. Вони відповідали напівзневажливо, напівналякано. Працювати дівчата явно не хотіли, але шукали компромісу, пристосовувались.
Моральний рівень мого роботодавця був настільки низький, що я вирішив: буду казати «так» або «ні», не вдаючись до пояснень.
Коли ми залишились самі, він запитав прізвище.
— Ага! Хочете працювати?!
— Так.
— Що вмієте?
— У мене вища освіта, математик. Можу працювати в дослідницьких інститутах, на заводі, математиком. Можу викладати математику у вузах, технікумах, технічних училищах, школі. Можу бути редактором чи коректором української чи російської мови. Але згоден і кочегаром.
— А! Кочегаром? Зараз зателефоную в кочегарку…
Швиденько домовився з завідувачем кадрами якогось військового підрозділу.
Завкадрами одразу відрізала:
— Але ж ви кульгавий. А це тяжка робота. Кочегарка на вугіллі, треба лопатою вугілля кидати.
— Знаю.
— Освіта у вас?
Я зам’явся. Вона подивилась паспорт.
— Інженер? Але нащо вам працювати кочегаром?
— Мені рекомендували… лікарі…
— Гм… Політика?.. Не бійтесь сказати, все одно не можна приймати з вищою освітою.
Мене прорвало:
— Та ж з райвиконкому до вас послали!..
— Так,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «У карнавалі історії. Свідчення, Леонід Плющ», після закриття браузера.