Читати книгу - "У карнавалі історії. Свідчення, Леонід Плющ"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— А ви не можете йому це по телефону сказати зараз, при мені, щоб він голови мені не морочив?!
Вона зателефонувала і облаяла «товариша» дурнем:
— Ви ж самі постановили не брати на фізичну роботу з вищою освітою.
Прощаючись, співчутливо запитала:
— Комусь щось сказали?
— Так.
— Отож бо. Обережніше треба. Доносять багато.
Приїхав до райвиконкому.
— Ви що, не знали, що в мене вища освіта?
— Нічого! Подивіться список вільних місць.
Декілька місць кочегарів, два місця вихователя у жіночих заводських гуртожитках. Цю проблему влади я знав. Жоден вихователь у таких гуртожитках довго не витримує. Треба проводити бесіди, слідкувати за моральним обліком молодих будівниць комунізму, водити їх в кіно, театри — одним словом, виховувати. Їм такі вихователі нудні. І врешті-решт, у вихователя починається «моральний розклад».
Я сказав, що можу бути вихователем. Та він і вухом не повів (щуку в річку кинути — виховувати робітниць! Досить з них майора Грищука).
Запросив зайти через тиждень. Приїжджаю.
— Хочете вчителем математики?
— Так.
— Є місце.
Телефонує в районний відділ народної освіти.
— Можете їхати.
В райвно виявилось, що потрібен тільки вчитель української мови.
Я поскандалив і махнув на виконком рукою.
Цими ж днями викликали в міліцію Івана Світличного. Полковник вимагав, щоб Іван дав звіт про кошти, на які живе.
Той показав угоди на переклади, різні квитанції і т. д.
— Добре, але раджу кудись влаштуватись, хоч би формально.
Майже у той самий час Сверстюкові в Інституті ботаніки сказали, що він працює не за фахом.
Було зрозуміло: розгортається кампанія, щоб загнати нас у безвихідь — одних вигнати з роботи, інших притягнути до суду за ледарство.
*
Подій ставало все більше. Прийшла робота братів Медведєвих «Хто божевільний?». 29 травня Жореса Медведева силоміць посадили в психушку — без суду, без слідства. До боротьби за Медведева приєднались найвідоміші Генетики, Солженіцин, Сахаров, Твардов-ський, старі більшовики.
Я зустрівся з другом Жореса Медведева. Він вважав, що на цей раз це була самодіяльність місцевого ДБ з намови лисенківців. Вони не могли подарувати Жоресу Медведеву його книжки про Лисенка і «мічурінську біологію», про її методи проведення «дискусій», на яких розв’язання наукових суперечок було в руках у партійних босів і таємної поліції. Вони показали Жоресові, що таємна поліція — це й досі серйозний аргумент у руках «розумних вчених».
Рой Медведев, що зі своєї позиції описував події, у розмові з психіатром Ліфшицем надзвичайно точно визначив творчість І. Шевцова як творчість психічно хворої людини. Але ж ясно було, що все суспільство — хворе. І тому воно вважає (або прикидається, що вважає) здорових людей за хворих. І тому хворий Шевцов — це рупор держави. Він відповідає суті суспільства.
Завдяки енергії друзів, Жореса Медведева вдалось врятувати. Жоресів друг розповідав, що академік Сахаров на конференції (чи з’їзді) з генетики звернувся до генетиків виступити на захист їхнього колеги. Молодь, що відгукнулась на його заклик, Сахаров умовив не виступати — для цього є вчені, яких частково оберігає їхнє звання.
Огидну роль зіграв академік Дубінін. Він сам зазнав на собі лисенкіади, але в ці роки вже увійшов у роль чиновника від науки, вдавався до лисенківських методів боротьби за владу в науці (де, окрім нашої країни, зрозуміють цей вираз — влада в науці, в мистецтві, у філософії?) і навіть намагався зблизитися з Лисенком. Дубінін намагався виштовхнути Сахарова із залу, Сахарова, що одним з перших виступив проти засилля лисенківців у біології, проваливши такого собі Нуждіна на виборах в академіки. (У самвидаві ходив протокол засідання Академії наук, на якому Сахаров виступив проти кандидатур ЦК КПРС — Нуждіна й письменника Леонова.)
За перемогою у справі Медведева була ще одна перемога — Солженіцина нагородили Нобелівською премією.
Ми не відходили від приймача, слухаючи «справу Нобелівської премії».
До Нобелівської премії, після того, як нею нагородили Шолохова, ставилися трохи глузливо. Та коли розгорнулась газетна кампанія проти «реакційної» Шведської Академії, то ставлення до неї змінилось. Коли вручали премію Шолохову, Академія була дуже навіть прогресивна. А тут їй пригадали всі гріхи (а ми простили їй гріх Шолохова).
З боку Шолохова було б логічно кинути в обличчя «політиканам» — шведам і норвежцям — свою премію. І ми, сміючись, обговорювали цю можливість, яка так і не здійснилась. Політика політикою, а грошики для «великого» соцреаліста важливіші.
*
У Москві утворився Комітет прав людини (Сахаровський комітет, як його скорочено називали). До його складу ввійшли Сахаров, Чаііідзе, Твердохлєбов. Я саме був у Москві, коли з’явились перші документи Комітету. Всі мої друзі підсміювались з надмірного законництва та формалізму Комітету. Найбільше всіх вразила заява про те, що Комітет збирається допомагати «органам державної влади у сфері створення і застосування гарантій прав людини». Багато з нас були легалістами, але слова про допомогу беззаконним охоронцям закону звучали смішно. Закони — наша зброя, але не наша ілюзія.
Один з членів Ініціативної групи злісно сказав про цю декларацію Комітету.
— Ну, нічого. Товариші фізики померзнуть на морозі біля суду, подивляться на п’яну морду закону, прослухають матірний виклад Конституції, одержать раз-другий по голові і… перестануть консультувати КДБ з проблем юриспруденції.
Погляд Ініціативної групи добре висловив у своєму листі А. Е. Левітін-Краснов, який розцінював декларацію Комітету як академічні «розумування вчених лібералів», як «крок назад у розвитку російського демократичного руху».
Проте перші практичні кроки — теоретичні праці Комітету — засвідчили, що якась користь від їхнього «юридизму» таки є.
Важко було продертись через частокіл юридичної термінології, але деякі роботи допомогли точніше сформулювати наші вимоги. Всі ці тонкощі, тлумачення, логіку юриспруденції треба засвоювати. Якби ці роботи писались більш людською мовою, практичної користі для учасників демократичного руху було б значно більше.
Із бігом часу Комітет почав у своїй практичній діяльності наближатись до демократичного руху. На жаль, і багато москвичів почало наближатись до принципу аполітизму Комітету. Мені здавалась і зараз здається неправильною думка про те, що боротьба за права людини — це неполітична діяльність. Право — частина структури держави. Якщо ми вимагаємо від беззаконної держави, щоб вона виконувала закони, то ми вимагаємо, щоб змінився її зміст, щоб вона стала правовою державою, демократичною. А вимагати цього — і є політична діяльність.
Не подобається слово «політика»? Це вже просто несерйозно, хоча й відбиває психологію багатьох учасників руху. Неусвідомлена політична платформа неминуче гірша, ніж така ж за змістом, але
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «У карнавалі історії. Свідчення, Леонід Плющ», після закриття браузера.