Читати книгу - "У карнавалі історії. Свідчення, Леонід Плющ"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Сестра розповідала про те, що їм повідомляли. Кількість померлих то перебільшували, то применшували. Безлад, антисанітарію взялись переслідувати поліцейськими методами. Декількох директорів їдалень судили за недотримання санітарних правил. Біля доріг стояли кордони, щоб ніхто не тікав з міста. Якогось голову колгоспу застрілили, коли той спробував прорватись до себе в село (в нього були якісь нагальні справи).
Чутки розходились, одна фантастичніша за іншу.
Ті автобуси, що виїхали з міста перед його закриттям, було затримано в полі. Там було зовсім погано — нічого їсти, пити, нема де спати, спека.
Мешканці подейкували, що коли так само готуються до війни, то всі ми загинемо від нестачі продуктів, від непідготовленості. Поліцейськими заходами можна боротися з епідемією частково, але не можна розв’язати проблему постачання харчами, водою та всім іншим.
Робити не було чого. На море не можна, до друзів ходити не варто (якби побачили охоронці санаторію — покарали б).
Я занурився у вивчення Кочетова та Шевцова. Зосередившись на іменах та прізвищах героїв, я помітив у Шевцова два типи прізвищ: шкідливі й правильні. Шкідливі прізвища натякають на єврейство: Златов, Винокуров, Грязнов, Грош. Тільки один єврей — сіоніст і садист — прямо названий єврейським прізвищем Гольц. І один позитивний персонаж (єдиний на всі три романи) — Герцович. Основна літературна функція Герцовича — таврувати сіонізм: «Троцький був сіоніст, і його так звана „партія“ — це пряме відгалуження сіонізму […] Про це не заведено говорити. І взагалі, про сіонізм чомусь уголос не говорять […] Ви гадаєте, що міжнародний сіонізм перебуває на службі американського імперіалізму. А я так не гадаю. Я переконаний, що все навпаки: американський імперіалізм творить військову та економічну базу сіонізму, служить цілям Сіону, обслуговує Сіон».
У перекладі з комуністичної фразеології виходить фашистська теза: «жиди керують світом».
Натомість, прізвища правильних персонажів Шевцова натякають на явища природи (Солнцев), селянські заняття (Пастухов), на імена (Глебов). Деякі негативні прізвища трохи натякають на реальних осіб: у Воздвиженському можна пізнати поета Андрія Вознесенського.
У Кочетова прізвища діляться на пташину родину (це негативні персонажі) і на близькопташину (це такі позитивні персонажі, як Пше-ніцин і Лисицин). Основне у Кочетова — «я», Кочетов. Для Шевцова у центрі бачення світу — ворог, жид, Сатана. У Кочетова негативні персонажі — це назагал особисті вороги: італійський комуніст Вітто-ріо Страда і американська журналістка Патриція Блейк, замасковані під прозорими псевдонімами Беніто Спада і Порція Браун. Позитивні персонажі — це він сам і Сталін-Булатов (він же Кочетов).
Випадково я помітив, що прізвища автопортретів мають сім літер у Кочетова і шість у Шевцова. Кількість літер стала для мене сигналом — цей герой якось пов’язаний з автором. Я почав складати родинні таблиці з супровідними прикметами (ім’я, по батькові, вік, партійність, національність, колір обличчя, професія). У Кочетова все автобіографічне, а в Шевцова більш ідеологізоване, відірване від автора і занурене в історію країни.
Вивчення зв’язку ідеології та психології у Кочетова й Шевцова я відкладав для другої частини своєї статті, бо хотів спершу прочитати «Протоколи сіонських мудреців». Але де їх дістати? Замовив у москвичів, ленінградців і киян. «Майн Кампф» обіцяли. Особливо цікавила мене психологія сталінізму-фашизму. Обидва автори виявляють підлість свідомості — настанову на зло в іншому, презумпцію підлості. Яка ж альтернатива такій настанові? Настанова на добро в іншому. До цього висновку я прийшов через особистий досвід, спостереження за стосунками між товаришами та в родинах. Коли в родині починаються чвари, то обидві сторони звичайно чекають одна від одної поганого і провокують це погане своєю власною поведінкою. Це саме якоюсь мірою стосується і взаємин між партіями та державами.
Ці міркування оформилися під впливом статей про теорію настанови грузинського психолога Дмитрія Узнадзе. Він дав мені наукове підґрунтя. Висновок, до якого я прийшов — про роль доброї настанови — найкраще висловлено в англійській казці про Ведмежа, яке погрожує своєму віддзеркаленню у воді. Віддзеркалення відповідає йому тим самим. Коли ж Ведмежа всміхається, то й віддзеркалення всміхається. Нарешті я зрозумів, що «люби ближнього» має глибоке психологічне значення. Того літа я написав статтю «Етична настанова» про значення настанови в особистому й суспільному житті, бісівщини в народних рухах і моралі в політиці.
Дружина у цей час працювала над великою статтею про методику ігрової діяльності. Їхній Методичний кабінет ігор та іграшок затверджував на виробництво нові ігри, створював методику. Таня захопила в Одесу багато книжок з педагогіки і психології дошкільняти.
На цей час в неї на роботі почались неприємності. Директор почала поводитись із співробітниками по-хамськи. Не розуміючись глибоко на дошкільній педагогіці (вона потрапила на директорську посаду через те, що була сестрою одного із значних працівників апарату ЦК партії України), людина зі слабкою натурою, вона вдавалась до нечесних методів, заохочувала погані іграшки, замовляла роботи, для справи непотрібні. Становище погіршилось ще й через те, що незрозуміло через яку примху директорка взяла на роботу своїм заступником не тільки не фахівця, а, як згодом виявилось, особу авантюрну, кримінальну. Не розуміючи специфіки роботи, заступник намагався запровадити у стиль праці кабінету погрози, стеження, почав вигадувати для працівників непотрібні заняття (наприклад, запалився ідеєю виготовити великого розміру план республіки, на якому були б позначені підприємства, які роблять іграшки, — на це пішла купа грошей і море часу).
Працівники все частіше скандалили з обома начальниками. У відповідь посипались догани за спізнення, доручення писати за дуже короткий термін статті зі складних проблем дитячої психології.
Тані доручили написати роботу з сенсорного виховання. Тема її зацікавила. Вона заглибилась у дослідження професора Венгера про сенсорний розвиток дітей. Але через те, що вона не встигала, долучився я. Певний досвід з іграми в мене був: писав рецензії на так звані «настільні ігри на зразок шахів».
Коли я прочитав деякі з Таниних книжок, то побачив, що більшість із них — це або набір пишних фраз, або вузько методичні інструкції, часто нічим не обґрунтовані. Педагог повинен приймати їх на віру. Деякі з них суперечили здоровому глузду і моїм знанням з психології.
Ми надумали розробити, спираючись на висновки Венгера, систему ігор, яка б цілеспрямовано розвивала сприйняття дитини. Для цього треба було ґрунтовно розібратись у специфіці ігрової діяльності.
Проте не варто детально переказувати хід нашої роботи про гру. Надалі я згадуватиму лише головне (моє захоплення грою, її психологією, створенням нових ігор в остаточному підсумку дало в 1972 році академіку Снєжневському підстави
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «У карнавалі історії. Свідчення, Леонід Плющ», після закриття браузера.