Читати книгу - "У карнавалі історії. Свідчення, Леонід Плющ"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
«Хроніка опору» — про русифікацію у Західній Україні.
Усі три написані переконливо, чудовою мовою. Враження ці праці на всіх справили величезне.
Докори Дзюбі здавались мені надмірні. Ми обговорювали з друзями думку Мороза про те, що Україні потрібні «мученики», «апостоли» і т. д. Я вважав, що помилка Дзюби якраз допоможе тому, що зникне «культ Дзюби», «дзюбізму». Коли якось один знайомий показав фотографію Дзюби, його дружини й дочки, то мене аж нудити почало від цього схиляння перед «пресвятою родиною» (він не був навіть їхнім близьким другом). Багато «дзюбістів» сиділо в кущах і тільки крадькома поклонялись «героєві» й «апостолу».
Україні потрібно багато розумних українців. Герої-самітники лише ведуть за собою отару овець, якщо героям поклоняються.
А «мученики» зовсім ні до чого. Їх влада тисячами робить.
Емоційна переконливість пристрасті борця, логіка фактів і аналізу, чудова мова справили великий вплив на всіх. Такого рівня публіцистики ми в Україні ще не бачили. (Я тоді запитав у Світличного, що ставився до Мороза стримано: «Але це ж все написано з демократичних позицій?» Іван лише зазначив, що стиль Донцовський. А стиль свідчить і про еволюцію ідей. Про Донцова розповідала Суровцева. У Чорновола я встиг тоді трохи прочитати його, але лише на Заході зрозумів, що хотів сказати Світличний. Та й Мороз проявив на той час себе, вже без блискучості Донцова). Навіть ті, хто у всьому підтримував Дзюбу, погоджувались, що Мороз переконує, доводячи, що не можна йти на будь-які компроміси з владою.
Дзюба не хотів відповідати Морозові, бо не хотів розколу.
Якось наприкінці травня у мене зібрались друзі. Хтось постукав. Увійшов Валентин. Він не був схожий на того, яким я бачив його у Львові. Не такий худий, зникли незграбні рухи, відчуженість у розмові.
Мороз розповів про обшуки, про те, що стежать. Було ясно, що заарештують його з дня на день. Був зосереджений, спокійний. Увесь віддавався тій темі, про яку йшлося, — про переслідування уніатської церкви, розкрадання національних культурних цінностей, про те, що селянам забороняють продавати писанки.
Серед нас була дівчина, яка знала про патріотичний рух лише з розмов і тому боялася самого слова «націоналіст». Скільки я не доводив протилежне, вона пов’язувала національний рух з русофобством. І ось Мороз, можливо, найпристрасніший патріот, зачарував не тільки нас, а й її. Він має величезну силу духа, яка проявляється у жестах, виразі обличчя, в тоні, в аргументах. Колись писали про особистий магнетизм таких людей. Навіть не погоджуючись з Валентином, підкоряєшся чарам його особистості.
Ми обговорили цілу низку практичних проблем і пішли його проводжати. Я почав захищати Дзюбу. Мороз говорив про нього з великою повагою, але вважав, що Дзюбина стаття — це велика помилка, яка руйнує авторитет Дзюби, і дає підстави таким, як поет Драч, виправдати свою згоду з владою. Адже сам Дзюба колись звинувачував Драча в угодовстві. Драчі, Євтушенки, Павлички виходять з думки: «90 відсотків віршів для КДБ, 10 — для народу». А народові й цих десяти не буде треба.
Я пригадав слова одного з них: «Я до радянської влади застосовую політику батога й пряника». Насправді це до них застосовують таку політику. Їм дозволяють писати ліберальні віршики, демонструвати Заходові «приручену опозицію» й свободу її творчості. Коли вони виходять за рамки дозволеного лібералізму, їх хльоскають батогом, і вони повертаються на стезю радянської доброчесності. З кожним роком рамки дозволеного вільнодумства вужчають.
Коли Евтушенко в пориві щирих почуттів прислав у ЦК протест проти вторгнення в ЧРСР, то вже наступного дня пошкодував про свою щирість. На запитання західного кореспондента: «Чи правда, що ви послали листа в ЦК?», він відповів: «Ні, листа я не посилав!» Така хитра відповідь йому самому страшенно сподобалась, і всім кому хотів про це розповідав (посилав же він телеграму, а не листа!)
По дорозі до метро за нами йшли кагебісти, було їх багато, і вони не ховались, розраховуючи налякати. Валентин тільки усміхався, хоча видно було, що сідати йому не хочеться.
Усі йшли мовчки, розуміючи, що цю особистість вони з рук не випустять, не вибачать йому його сили й відваги…
Попрощались також мовчки — але бажати витримати новий термін ніхто не міг, а казати «до побачення» було би брехнею.
1 червня Валентина Мороза заарештували.
У травні в Бутирській тюрмі покінчив з собою Володимир Борисов, організатор легальної «Спілки незалежної молоді» міста Владимира (1968 рік). Ця спілка подала заяву про реєстрацію (згідно зі ст. 126 Конституції) у міськвиконком:
«Основна мета Спілки незалежної молоді — всіляко сприяти розвитку соціалістичної демократії і суспільного прогресу в нашій країні».
Разом з Борисовим ми якось ночували у Якіра. Борисов розповідав про те, чому є сенс боротися за дозвіл Спілки. Його підхід збігався з поглядами П. Г. Григоренка: потрібно на кожному кроці вимагати, щоб виконувались обіцянки Конституції, пояснювати людям, особливо молоді, що народ має права і цими правами повинен користуватись народ. Не повинні вони бути лише пропагандистською наживкою для західних лібералів.
Борисова посадили в психушку. Я пережив у тюрмі страх перед психушкою і знаю ті хвилини відчаю, які можуть довести до самогубства. Психіатри й КДБ зацікавлені у такому кінці: це доводить суїцидальність в’язня. Про це у своїх тюремних записах писав Григоренко.
Тяжко чути про смерть і страждання незнайомих людей. Удвічі тяжче, коли знав людину. Втричі, у багато разів страшніше, коли знав людину добре.
У травні полетів в Ізраїль Юліус Тєлєсін. Юліус — математик, якого звільнили у 69-му році з Центрального економіко-математичного інституту. Як і всіх, звільнили незаконно.
Я зустрічався з ним у Якіра. Юліус блискуче бив кагебістів знанням законів. Професор Цукерман, його друг, видав у самвидаві цілу низку листів, які він написав у різні інстанції. Юліус дав їм визначення — «юридичні симфонії». Цукерман доводив, що законність у всіх сферах життя відсутня. Він помічав якесь порушення закону і посилав про це заяву в нижчу інстанцію. Звідти йому відповідали, ігноруючи закон, або не відповідали зовсім. Тоді він посилав заяву вище, виклавши, чому відповідь нижчої інстанції незаконна. Потім ще вище, аж поки не доходив до Генерального прокурора Руденка.
Так він своїми «симфоніями» (заявами й відповідями) практично довів всезагальність беззаконня — по горизонталі (всі сфери закону) і по вертикалі (всі рівні влади). Незважаючи на всю мою нелюбов до суконної мови брехливих радянських законів, я відчував естетичну насолоду від нової форми сатири на лад, нового різновиду езопівської мови. [Зараз з’явилися дві нові форми сатири
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «У карнавалі історії. Свідчення, Леонід Плющ», після закриття браузера.