Читати книгу - "У карнавалі історії. Свідчення, Леонід Плющ"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Ці симфонії переказувались з уст в уста, ставали легендами. На жаль, всіх симфоній, всіх «справ», які Цукерман вів із владою, у мене не було. Особливо прекрасною була увертюра про статтю «Іржі Гаєк вештається по світу» в газеті «Известия». Цукерман, посилаючись на закон, який забороняє вести пропаганду проти братніх соціалістичних республік, зводити наклепи на них, звернув увагу Генерального прокурора Руденка на особливу небезпечність порушення закону газетою «Известия».
Тут Цукерман трохи відійшов від юридичної мови, відверто знущаючись з прокурора, наприклад, цитуючи Леніна про те, що не можна мовчки дивитись на злочин.
У Телєсіна незадовго до моєї зимової поїздки до Москви зробили обшук у рязанській справі (марксистська група). Забрали у нього величезні гори літератури і друкарську машинку.
Він обіцяв мені новий самвидав, і я пішов до нього додому. Захопив портфель, витрусивши з нього самвидав, уже зібраний.
На станції метро «Маяковська» я раптом почув:
— Пройдемо з нами!
Обертаюсь — двоє лягавих.
— А куди й навіщо?
— Ось тут на станції наше відділення. Перевіримо ваші документи.
За столом — людина в цивільному. Типове обличчя кагебіста-слідчого.
— Учора на станції молодий чоловік пограбував жінку і вдарив її по голові.
— А я тут до чого?
— У вас плащ такий самий.
— Таких плащів багато. Що вам від мене потрібно?
— Ми вас обшукаємо.
— А хто ви такий?
— Яз карного розшуку.
— Ваші документи?
— Ні, ваші давайте!
— А ви маєте право мої вимагати?
Поторгувалися. Показав. Капітан карного розшуку Кузнецов.
— Ви навіщо у Москву приїхали?
— А навіщо вам це знати?
— Відповідайте!
— В гості до Петра Якіра.
— А хто це?
— Ви самі знаєте.
— Показуйте, що в портфелі.
— А поняті, а ордер на обшук?
— По понятих пішли. А ордер не потрібен, якщо терміново розшукується злочинець.
Посперечались про тлумачення законів. Я почав вимагати кодекс.
— У мене тут немає.
— А у мене що ви шукаєте? Те, чим жінку по голові вдарили чи її валізку?
— Ич, веселий який?!!
Почекали на понятих. Зайшло двоє розгублених хлопців.
— Ваші прізвища.
Хлопці мовчки дивляться.
«Кузнецов» (?):
— Вам це не потрібно!
— Потрібно. Я буду скаржитись у прокуратуру про те, що КДБ використовує карний розшук для своїх цілей.
— Обшукати насильно.
Битись не хотілось. Показав портфель. Вийняв книжку.
«Історія великої французької революції» Кропоткіна. Навіщо вам революція? Хто такий Кропоткін?
— Є станція метро його імені.
— А-а-а! А що ще в портфелі?
— Нічого. Дивіться.
Дивлюсь сам і бачу якийсь самвидав.
Але капітан уже зрозумів, що залишився ні з чим, і навіть не заглянув у портфель.
Я почав вимагати, щоб склали протокол.
— А навіщо, якщо нічого не знайшли?
— За законом так треба. Я буду скаржитись на ваші дії.
— Скаржтеся. Ач, як полюбили скаржитись. То в ООН, то фашистам…
Я пішов до Юліуса.
КДБ люто ненавидів Цукермана й Телєсіна за законолюбство, за їхню скрупульозність та формалізм. У Телєсіна в грудні забрали 70 найменувань книжок і самвидаву. Він почав переслідувати їх сатирично-юридичними скаргами. А з нього намагались викачати відомості про Рязань, а він вимагав покарати слідчих за беззаконня. Через те, що обшук було здійснено незаконно, навіть ті матеріали, які були для кагебістів цікаві, перестали фігурувати як речові докази. Телєсін логічно запитував їх: «А може, це ви підкинули?» Йому прямо заявили: або Ізраїль, або тюрма. Він, ясна річ, вибрав Ізраїль. (Не зовсім так. Я запитав тоді у Юліуса: «Ти ж загалдемократ. Чому став сіоністом?» — «Слухай, ми вже вам зробили одну революцію, маємо і ви, і ми. Розумієш, у нас зі слов’янами різна ритміка, ми без потреби прискорюємо ваш історичний процес. Я не хочу брати участі у вашій новій революції».)
Телєсін вже раніше збирав матеріал на капітана Кузнецова. Той проробляв такі обшуки не один раз. Я з допомогою Телєсіна написав скаргу: для «справи Кузнецова».
У той приїзд я зайшов до Ані Красіної. Віктора судили в грудні 69-го року «за ледарство» (минув рік і три місяці, як його вигнали з роботи). Аня на суді доводила, що її чоловік не ледар, він заробляє перекладами, допомагає їй і дітям (прокурор звинувачував Красіна в тому, що він не турбувався про дітей, не ходив на батьківські збори до школи, не був на дні народження сина).
Коли я зайшов до Красіних, усі троє синів радісно кинулись до мене і тут же почали розповідати про суд. Віктора вони дуже любили.
— Дядечку Льоню! Після суду мама захворіла, і ми викликали лікаря. Лікарша прийшла і почала кричати на маму — чому не вона, а я відчинив двері: «Це нечемно». А мама хворіла.
— А мені вчителька трійку поставила, а у мене помилок не було.
Вчителька іншого сина, навпаки, почала краще ставитись до хлопчика.
Красіну дали п’ять років заслання. Цілий вечір точилась розмова про тата, міліцію і вчителів. Аня розповідала про тяжкий фізичний стан Віктора (серце, виразка шлунка після першого табору).
У мене до піджака був приколений значок — чехословацький прапор.
— Дядечку Льоню, а чому ви їхнє носите?
Пояснив. Заспокоїлись — дядечко Льоня не за «них».
Обстановка злиденна, одна кімнатка, де сплять всі разом — троє дітей і мати. Навіть не квартира, а якась прибудова тимчасова, без опалення, обігріваються маленькими електричними плитками.
Ось такі сумні спогади зринули після повідомлення про Борисова й Телєсіна.
Від щоденних повідомлень про обшуки й арешти, про те, що поліцейська психіатрія зростає, на душі ставало все тяжче. Ми вирішили відпочити в Одесі, у мами з сестрою.
В Одесі жила Ніна Антонівна Строкатова-Караванська, дружина Станіслава Караванського.
Я приїхав до неї саме у розпалі подій. Тюремний суд виніс окрему ухвалу про Ніну Антонівну — начебто вона передала на волю тайнопис — рукописи чоловіка. У справі було багато загадкового. Рукописів було дуже багато, — дивно, звідки в нього було так багато часу, і це ж у тюрмі, при постійному нагляді. Звідки він взяв ліки для тайнопису? Не було графологічної експертизи. Адвокат доводив, що складу злочину немає. Але не тільки Караванському збільшили термін, а ще й Ніні Антонівні пригрожували судом.
Я декілька разів приїжджав до неї. У «Чорноморській комуні» з’явилась стаття про її зв’язки зі «шпигуном». У Медінституті відбулися збори. Я
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «У карнавалі історії. Свідчення, Леонід Плющ», після закриття браузера.