Читати книгу - "У карнавалі історії. Свідчення, Леонід Плющ"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Усі ці події відбувались під барабанний бій 100-річчя Леніна. Не зважившись оживити культу Сталіна, оновили культ Леніна.
З усіх газет і журналів на вас дивилось його обличчя. Він махає народові ручкою, показує у світле майбутнє, тримає кепочку, дивиться на карту. І як би людина Леніна не поважала, її огортала відраза до його обличчя, промов.
І те, що його вихваляв поліцейський уряд, неминуче пов’язувало його з брехнею і терором влади.
Над Москвою вночі раптом з’явилась його освітлена прожекторами голова — на тросі, спущеному з дирижабля. «Явлення Леніна народу», «воскресіння з мертвих».
Народ відповів на атеїстичне пародіювання Євангелія Ленініаною — низкою анекдотів. Більшість анекдотів «святотатські», вони насміхаються з промов, лисини, гаркавої мови, святковими розповідями про Леніна, великого й маленького.
З’явився підсумковий анекдот:
В електронно-обчислювальну машину ввели всі анекдоти ювілейного року і попросили видати середньоарифметичний анекдот року. Машина видала:
На вулиці зустрілись два євреї.
— Здгаствуйте, Василий Иванович!
— Здгаствуйте, Владимиг Ильич!
Анекдоти розповідали всі, навіть самі кагебісти. Але їх навіть не треба було придумувати. Їх постачало життя.
«Правда» опублікувала тези до 100-річчя Леніна. Виявилось, що Ленінові приписали теорію Отто Бауера, яку Ленін висміював.
Пекінське радіо поспішило повідомити про це радянським громадянам. Усі кинулись звіряти. І реготали над самопародією ЦК КПРС.
ЦК не міг придумати нічого кращого, як в окремо виданій брошурі викинути посилання на «Леніна»-Бауера, але… залишив висновки з Бауера-Леніна.
Тут не потрібний психоаналіз, щоб зрозуміти внутрішній смисл «ленінізму» ЦК КПРС.
Ще більш анекдотичні були помилки прокурора Лебедева на процесі над Аркадієм Лєвіним 24 квітня, коли ще не встигла затихнути шалена веремія навколо «Леніна». Процес ніби демонстрував, що слід розуміти під словом «Ленін» — розгул беззаконня, терору й брехні.
Лєвіна звинуватили у тому, що він склав листа «До громадян» і звернувся до ООН.
Коли Тамару не допустили на суд, Аркадій відмовився брати участь у процесі.
Монахов у своїй промові почав вимагати звільнення Аркадія через відсутність складу злочину.
Я ще перед судом попросив Монахова, щоб він звернув увагу на анекдоти. Коли він розповів, що Лебедев декілька разів назвав Лєвіна Леніним («підсудний Ленін»), я не повірив. Виявляється, з цієї обмовки сміялись усі — родичі, свідки і сам Лєвін разом з Монаховим. Суддя Борисенко почервоніла від люті, але так була заворожена цією обмовкою, що й сама її повторила.
У цій обмовці висловлено було й інший бік розуміння Леніна-рево-люціонера, неспокійної людини і жидівської морди (Лєвін же був марксист, і Лебедев це чудово знав), того Леніна, який їм ні до чого, якого вони б з радістю розстріляли, стерли з народної пам’яті: набагато зручніші Сталін чи Брежнєв.
Кагебісти компенсували наш сміх своїм — вони реготали, грубіянили, свистіли, перебивали Монахова: «Нам вас дуже шкода», «Нам узагалі незрозуміло, навіщо тут адвокат».
Від останнього слова Аркадій відмовився, сказавши, що не хоче брати участі в цій комедії.
В усіх трьох процесах основним аргументом звинувачення підсудних у наклепі було те, що вони мають вищу освіту, і тому, мовляв, вони не могли не знати, що пишуть і підписують наклеп.
Не зважаючи на плітки, які розпускались по місту, знайшлося чимало людей, які кланялись підсудним і навіть давали гроші, щоб підтримати родини. Після процесів деякі знайомі відійшли, зате прийшли нові, ті, що дізнались про процеси. Навіть «громадськість» в особі двох-трьох чоловік зрозуміла, що відбулося і (в душі!) стала на бік підсудних.
Їдучи з Харкова, я пригадав слова Аркадія на прощання:
— Слава Богу, нарешті висплюсь у таборі.
*
Іра Якір, що приїжджала на процес, розповіла про події в Росії.
Судили Петра Григоровича Григоренка. Професор Детінґоф, який дав медичний висновок, що Петро Григорович здоровий, на суді заявив, що його висновок був помилковий. Зінаїда Михайлівна Григоренко написала відкритого листа до «всіх демократичних організацій» і до «всіх волелюбних громадян світу».
Судили Іллю Габая і Мустафу Джемілєва. На процесі Джемі лев і Габай вимагали вивести агентів КДБ, які чинили тиск на суд і заважали рідним і друзям перебувати на суді. Іллі й Мустафі вдалося перетворити процес на політичний. Вони говорили про розгул великодержавного шовінізму, про безкарність наклепників і погромників на взірець Грибанова й Кононенка. Мустафа завершив свою промову словами:
— Батьківщина або смерть!
Цим спареним процесом над євреєм і кримським татарином КДБ допоміг боротьбі з елементами антисемітизму (у 20-ті роки проводилось переселення євреїв «на землю», у кримські степи, були плани створити Єврейську автономну республіку в Криму).
Іра розповіла, як взяли Славіка Бахмана. Декілька осіб обговорювали питання про листівки до 90-річчя Сталіна. Вирішили знищити вже підготовлені листівки. Славік додому не дійшов — знищення листівок — приводу для арешту — в плани КДБ не входило.
У Рязані, в Саратові розкрили підпільні марксистські групи з програмним документом «Занепад капіталу», написаний Юрієм Вудкою. Роздобути «Занепад капіталу» мені так і не вдалося.
У Горькому тривала справа студентів і викладачів. Історика Владлена Павленкова відправили на психекспертизу. Його дружина Світлана написала заяву, попереджуючи, що якщо чоловіка оголосять неосудним, вона покінчить з собою самоспаленням. Визнали, що Владлен здоровий.
Працю горьківчан «Держава чи революція» я на той час вже прочитав. Це праця в дусі «Трансформації більшовизму»: аналіз несоціалістичної природи СРСР, що ґрунтується на творах Маркса, Енгельса і, насамперед, Леніна.
У січні 70-го судили Сокульського, Кульчинського й Савченка — за виготовлення й розповсюдження «Звернення творчої молоді Дніпропетровська», «Репортажу із заповідника імені Берії» В. Мороза, статті академіка Аганбегяна «Радянська економіка» та інших самвидавівських матеріалів.
У той же час, коли судили Лєвіна, засудили на новий термін (ще п’ять років на додачу до недосидженого) Святослава Каравансь-кого у Володимирській тюрмі.
С. І. Караванського вперше засудили на 25 років у 44-му, за участь у націоналістичній організації в Одесі (організація належала до підпілля, як антифашистського, так і антирадянського). У 1961 році, коли за новим кодексом максимальний термін став 15 років і частину 25-річників почали випускати, випустили й Караванського. Але варто було йому написати декілька листів проти русифікації, і в 1965 році Генеральний прокурор Руденко опротестував зменшення терміну — Святослава без суду відправили відсиджувати невідбутий залишок 25-ти років. Тепер час його виходу ще більше віддалявся.
Майже одночасно ми отримали три праці Валентина Мороза:
«Серед снігів» — памфлет про перший крок Дзюби до погодження з владою, про його статтю в «Літературній Україні»;
«Мойсей і Датан» — відповідь білоруській поетесі Євдокії Лось, де Мороз соромить її за зраду Білорусі, показує вторинність
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «У карнавалі історії. Свідчення, Леонід Плющ», після закриття браузера.