Читати книгу - "Чорний дім"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Боббі і Том раптом стають схожими на переляканих цуциків. Дейл дивиться на нього широко відкритими очима. Джек ледь посміхається, руки схрещені, погляд спрямований на все і в нікуди водночас.
— Зійдіть з дороги, Шнобеле, — каже Дейл, — я хочу ув’язнити цього чоловіка.
А що Джордж Поттер? Він приголомшений? Він змирився? Чи, можливо, і те й інше? Але коли сині, налиті кров’ю, очі Шнобеля зустрічаються з карими очима Поттера, Поттер не опускає погляду. Позаду нього цікаві на стоянці змовкають. Енді Рейлсбек і Морті Файн, що знаходяться між Денні Чедою і Дітом Джесперсоном, витріщились, роззявивши рота. Венделл Ґрін здіймає фотоапарат, затамовує дихання, мов снайпер, якому випала честь зробити постріл — єдиний постріл, варто зауважити — під командуванням генерала.
— Ти вбив мою доньку? — запитує Шнобель.
Спокійне запитання було гірше найпронизливіших криків. Здається, увесь світ затамував подих. Дейл не рухається. Цієї миті він, здається, закляк, як і всі решта. Світ чекає, чується лише єдиний низький сумний сигнал корабля на річці, якого затримав туман.
— Сер, я ніколи нікого не вбивав, — каже Поттер.
Він говорить тихо і невиразно. Хоча Джек і не очікував нічого іншого, слова досі відбиваються в його серці, у них є несподівано болюче почуття власної гідності. Джордж Поттер неначе говорить за всіх хороших несправедливо звинувачених людей світу.
— Станьте вбік, Шнобелю, — спокійно каже Джек. — Ви ж не будете його бити.
І Шнобель, котрий уже, здається, не впевнений навіть у собі, справді відступає. Перш ніж Дейл прямує далі з арештованим, пронизливий, веселий голос — це може бути тільки Венделл — кричить:
— Гей! Гей, Рибак! Посміхнись на камеру!
Вони всі озираються, не лише Поттер. Вони змушені: цей звук вимагає, щоб на нього звернули увагу, як звук від тертя нігтем по грифельній дошці. На затуманеній стоянці — спалахи: один! два! три! чотири! Дейл бурчить.
— Щоб ти здох! Пішли, хлопці! Джеку, ти теж!
Позаду них один із копів кричить:
— Дейле! Схопити цього покидька?
— Облиш його! — кричить Дейл, і проштовхується всередину.
Аж доки двері не зачиняються і Дейл не опиняється в нижньому залі з Джеком, Томом і Боббі, він не усвідомлює наскільки був переконаний, що Шнобель просто вихопить старого від нього і скрутить йому шию, як курчаті.
— Дейле? — невпевнено кличе Деббі Андерсон зсередини сходів. — Усе гаразд?
Дейл дивиться на Джека, котрий досі стоїть зі схрещеними на грудях руками й усміхається ледь помітною усмішкою.
— Думаю, що так, — каже Дейл.
Через двадцять хвилин Джек і Генрі (цього джентльмена привели сюди з пікапа, і він досі намагається зорієнтуватися) сидять у кабінеті Дейла. З кімнати для очікування, що за зачиненими дверима, чутно розмови, які супроводжуються реготом і сміхом: там майже всі копи відділку поліції Френч Лендінґа, це неначе клята новорічна вечірка. Іноді лунають вигуки і ляскання, які можуть бути тільки звуками хлопців (і дівчат) у синьому, що дають п’ять. Через деякий час Дейл заспокоїть їх, але поки що дає їм змогу зняти напругу. Він розуміє, що вони зараз відчувають, хоча сам уже заспокоївся.
У Джорджа Поттера зняли відбитки пальців і запроторили його в камеру нагорі, щоб обміркував усе. Браун і Блек з поліції штату вже в дорозі. Поки що досить. Щодо тріумфу… ну, усмішка його друга і погляд в нікуди на якийсь час відкладали тріумф.
— Я думав, що ти перешкоджатимеш Шнобелю, але добре, що ти цього не зробив, — каже Джек. — У нашому Рівер-Сіті могли б виникнути серйозні проблеми, якби ти спробував застосувати до нього силу.
— Думаю, після сьогоднішнього вечора я зміг краще зрозуміти, що він відчуває, — відповідає Дейл. — Сьогодні, коли зникла моя дитина, я мало в штани не наклав.
— Девід? — кричить Генрі, нахиляючись уперед. — Із Девідом усе гаразд?
— Так, дядьку Генрі, з Девідом усе гаразд.
Дейл переводить погляд на людину, яка зараз живе в будинку його батька. Він пригадує, як Джек уперше побачив Торнберґа Кіндерлінґа. До того часу Дейл знав Джека протягом дев’яти днів — достатньо, щоб сформувати кілька позитивних вражень, але недостатньо, щоб зрозуміти, який Джек Сойєр насправді надзвичайний. Того дня в «Пивному гриль-барі» Жанна Мессенґейл розповіла Джеку про жест, який показував Кіндерлінґ, коли був трохи напідпитку, а саме, що він затискав носа, вивертаючи долоню назовні.
Тоді вони саме повернулись до поліційного відділку після інтерв’ю з Жанною. Дейл супроводжував Джека того дня. Коли Джек уже мав виходити з авто, Дейл торкнувся його плеча.
— Моя мама завжди казала: «Дізнайся ім’я, і вже до вечора ти знайдеш цю особу», — він показав на Секонд-стрит, де кремезний лисий тип щойно вийшов з магазину «Нью і Неушен» з газетою під пахвою і пачкою сигарет у руці.
— Це Торнберґ Кіндерлінґ власною персоною.
Джек нахилився вперед і мовчки почав вдивлятись гострими (мабуть, найнемилосернішими) очима, які Дейлу доводилось коли-небудь бачити.
— Хочеш, під’їдемо ближче?
— Ні. Тихіше.
Джек сидів, не рухаючись та примруживши очі, одна нога його була в кабіні, а друга — за межами авто. Дейлу здавалося, що Джек навіть не дихав. Він дивився, як Кіндерлінґ розпаковує пачку, витягує сигарету, кладе її до рота і запалює. Він спостерігав, як Кіндерлінґ, глянувши на заголовок «Вісника», підходить до свого автомобіля — позашляховика «Субару». Дивився, як той сідає. Дивився, як від’їжджає. Аж тоді Дейл зрозумів, що і сам затримав дихання.
— Ну? — запитав він, коли автомобіль Кіндерлінґа зник. — Що думаєш?
І Джек сказав:
— Думаю, це він.
Але Дейл знав краще. Навіть тоді він знав краще. Джек сказав «Я думаю» лише тому, що вони з Дейлом, начальником відділку поліції Френч Лендінґа, у Вісконсині були надто мало знайомі, ще надто мало пропрацювали разом. Він мав на увазі «Я знаю». І хоча це, здавалося, було неможливим, Дейл цілком повірив йому.
Тепер, сидячи в кабінеті за столом навпроти Джека — його, хоча й неохочого, проте надзвичайно талановитого помічника, — Дейл запитує:
— Як думаєш? Це він?
— Облиш, Дейле, як я можу…
— Не будемо гаяти часу, Джеку. Ці йолопи з поліції штату Вісконсин
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Чорний дім», після закриття браузера.