Читати книгу - "Трилогія смерті"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
А посередині перших дверей тулилася якась маленька, але знайома скринька. От ніби хтось там її просто випадково забув. Але я зрозумів: то подарунок мені.
Рою!
Я кинувся наперед — і став, задивившись униз, і таки торкнувся скриньки. Шеп-шелеп.
Хоч би що там лежало, всередині, воно шелепало.
Чи ж там лежиш ти, тіло, що так тихо шелестіло там, на мурі, в дощ?
Шеп-шелеп-анімурмур.
Прокляття! І думка: чи ж я тебе коли здихаюсь?
Я хап скриньку та ноги на плечі — і драла.
Але добіг до вхідних дверей і став як укопаний.
Заплющившись, утер рота й тільки тоді поволі відчинив двері. Ген там, уже далеченько по алеї, прибиральники саме звертали за ріг — до теслярні й великого залізного крематорію.
Док Філіпс, ідучи слідом за ними, на мигах давав указівки.
Я здригнувся. Якби я прибув сюди на п’ять хвилин пізніше, то підгодився б якраз на той момент, коли він знайшов Роєве тіло та зруйновані світові столиці. І тоді й моє тіло опинилося б у тій валізі, разом із Роєвим!
Моє таксі чекало за павільйоном № 9.
Поруч — телефонна будка. Я упхався туди, вкинув монету, набрав поліцію. Обізвався голос: «Так? Алло, так, алло, так!»
А я тільки п’яно хитався в будці, витріщившись на слухавку, мов на дохлу гадюку в моїй руці.
І що я міг сказати? Що павільйон звукозапису очищено й він тепер порожній? Що крематорій, либонь, уже й розкочегарили, і, поки прибудуть патрульні машини зі своїми сиренами, анічим поліція тут уже не зарадить?
А далі що? Я лишаюся тут сам-один, без зброї, без захисту, без доказів?
Мене виженуть, а то й уб’ють — і перекинуть через отой мур, на вічний спочинок?
Ні!
Я зойкнув. Хтось загупав по мені молотком, аж череп мій обернувся червоною глиною, битою-рваною, мов та плоть Чудовиська. Хитаючись, я зробив спробу вибратися на волю, але мене відкинуло назад, і я мусив душити свій власний переляк у закритій труні, але ніяк не міг розбити її скляне віко…
Тут двері телефонної кабіни розчахнулись.
— Ви не туди відкривали! — сказав мій таксист.
Я якось пришелепкувато засміявся і дозволив йому вивести мене з будки.
— А там ви щось забули.
І виніс мені скриньку, яка була впала на підлогу будки.
Шеп-шелеп-шелеп.
— О, так! — сказав я. — Він!
Коли ми виїздили зі студії, я ліг на заднє сидіння. А коли добулися до рогу першої вулиці за межами студії, водій запитав:
— Куди зараз повертати?
— Ліворуч, — сказав я і вгородив зуби в тил зап’ястя. А водій задивився у своє дзеркало заднього огляду.
— Боже! — мовив він. — У вас жахливий вигляд. Ви захворіли? Будете блювати?
Я похитав головою.
— Хтось помер? — здогадався водій.
— Помер, так.
— Оце вже Західна авеню. Їдем на північ?
— На південь.
До Роєвого помешкання треба ще трохи проїхати від П’ятдесят четвертої. А що далі? Потрапивши туди, чи не вчую я духу докового одеколону, що висітиме у вітальні, мов яка невидима гардина? А його посіпаки, там, у темному коридорі, носячи речі, чи не чигатимуть отам вони, аби й мене винести геть, неначе поламану меблину?
Я трусився і їхав, чудуючись, чи подорослішаю хоч коли. Дослухався до внутрішнього голосу й почув…
Брязкіт розбитого скла.
Батьки мої померли вже давно, і смерті їхні були начебто легкі.
Але Рой? Я навіть уявити собі ніколи не міг отакий крижаний душ страху, стільки горя, що легко й втопитися в ньому.
Тепер вже мені було страшно й потикатися на студію. Та ошаліла архітектура всіх отих країн, склепаних докупи, падала тепер на мене, щоб розчавити. Я вже уявляв собі, що кожна південна плантація, кожна мансарда в Іллінойсі заповнені родичами-маніяками й розбитими дзеркалами, а в кожнісінькій комірчині висять чиїсь замордовані друзі.
На підлозі таксі лежав той опівнічний дарунок, іграшкова скринька, в якій умістилося оте тіло з пап’є-маше та ошаліле від смерті обличчя.
Шелеп-телеп-шелеп.
Удар грому струснув мені груди.
— Ні, шофере! — гукнув я. — Зверніть отут-о. До океану. До моря.
Коли Крамлі відчинив свої парадні двері, то уважно подивився на моє обличчя, а тоді заквапився до телефону.
— Зробіть мені відпустку за станом здоров’я на п'ять днів! — попрохав він.
Повернувся він із повною склянкою горілки, але знайшов мене вже в саду. Я сидів, роблячи глибокі вдихи доброго солоного повітря й намагаючись побачити зорі, але на берег сунуло забагато туману. Крамлі глянув на скриньку в мене на колінах, узяв мою руку, втиснув у неї ту горілку й змусив її випити.
— Випий це, — тихо мовив він, — а тоді покладемо тебе в ліжко. Поговоримо вранці. А що це таке?
— Заховай її, — сказав я. — Якщо хтось довідається, що вона тут, ми обидва можемо зникнути.
— Але що ж там?
— Смерть — так я гадаю.
Крамлі взяв ту скриньку. Її вміст заворушився, зателепав і зашепотів.
Детектив підняв накривку й зазирнув досередини. Звідтіля на нього витріщилася якась химерна штука з пап’є-маше.
— То це і є колишній керівник студії «Максимус», правда? — запитав Крамлі.
— Так.
Крамлі ще з хвилину повдивлявся в те обличчя, а тоді спокійно кивнув головою.
— Таки смерть, власною персоною.
Він закрив скриньку. Силою своєї ваги копія чоловіка змістилася й прошепотіла-прошелепала щось наче «спи».
«Ні! — подумки запротестував я. — Не примушуй мене!»
27
Уранці ми порозмовляли.
28
Опівдні Крамлі висадив мене перед Роєвим будинком, що стоїть між Західною та П’ятдесят четвертою вулицями. Він уважно оглянув моє обличчя.
— Як тебе звати?
— Я відмовляюсь називати себе.
— Хочеш, щоб я зачекав на тебе?
— Ти їдь собі. Що швидше облазиш студію і вивідаєш, що її до чого, то краще. Принаймні нас не повинні бачити разом. Маєш мій список орієнтирів і карту?
— Усе тут! — Крамлі постукав себе по лобі.
— Будь там за годину. Будиночок моєї бабусі. Нагорі.
— Добра старенька бабуся.
— Крамлі?
— Так?
— Я люблю тебе.
— Цим ти не піднесешся до раю.
— Що так, то так, — мовив я. — Але цим я перенісся через ніч.
— Н. В.[52] — кинув Крамлі й поїхав геть.
Я увійшов досередини.
Моє вчорашнє лихе передчуття справдилося.
Якщо Роєві мініатюрні міста спустошено, а його Чудовисько потрощено до первісного стану кривавої глини…
У коридорі стояв міцний дух докового одеколону…
Двері до Роєвого помешкання були прочинені.
Й усе було винесене з оселі.
— Боже мій! — прошепотів я, ставши
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Трилогія смерті», після закриття браузера.