Читати книгу - "Трилогія смерті"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
А трохи далі — війна, руїна, повергнуті у свій власний порох.
Роєві павучі містечка й жучі мегаполіси були втоптані в грішну землю. Його звірів попатрано, голови їм повідривано, усіх їх почавлено й поховано у їхній власній пластиковій плоті.
Я йшов крізь румовища, розкидані так, ніби якесь нічне бомбардування зливою впало та вкрай знищило ті мініатюрні дахи, башточки й ліліпутські статуеточки. Якийсь подібний до Ґарґантюа Атила погромив тутешній Рим.
А велику Александрійську бібліотеку насправді не спалено: її крихітні книжечки, мов крильця колібрі, геть покрили дюни, неначе якісь замети-перемети. Димував зруйнований Париж. Лондону випустили кишки. Гігантський Наполеон навіки сплющив Москву, розтоптавши її своїми лапацюрами. Одне слово: п’ять років праці по чотирнадцять годин на день, по сім днів на тиждень, пропали — і за який час? За п’ять хвилин!
«Рою! — подумав я. — Ти нізащо не повинен це побачити!»
Але він таки побачив.
Проходячи через бойовиська програних битв і розметані села, я уздрів якусь тінь на далекій стіні.
То була тінь із кінофільму «Привид в Опері», яку я побачив п’ятирічним. У тому фільмі якісь балерини, крутячись, заклякли, витріщившись на щось, заверещали й кинулися врозтіч. Бо там, підвішене на колосниках, мов мішок із піском, ледь колихалося тіло нічного сторожа. Відтоді я так і не забув того фільму, тієї сцени, балерин і повішеника — там, високо в сутіні. Й тепер, у далекому північному краї цього павільйону звукозапису, коливався якийсь предмет на довгій мотузці, мов на павучій нитці. Він відкидав величезну, у двадцять футів, тінь на порожню стіну, достоту як і в тій сцені зі старої кінокартини-жахалки.
— О ні! — прошепотів я. — Цього не може бути!
Але воно було.
Я уявив, як сюди зайшов Рой, як жахнувся й закричав, який убивчий відчай пойняв його, а потім — лють, і новий відчай: утопитися й перемогти! Після того дзвінка мені… А потім — шалені пошуки мотузки, шворки, дроту й, нарешті, зашморг — і супокій, погойдування… Він ніяк не міг вижити без своїх дивно-химерних комариків-кліщиків, без тих своїх улюбленців, своїх захоплень. Був він уже задорослий, аби якось у всьому цьому перебудуватись.
— Рою! — прошепотів я. — Не може ж бути, щоб це був ти! Ти завжди хотів жити…
Але Роєве тіло звільна оберталося, високо в тих сутінках. «Моїх тварючок побито!» — промовляло воно.
Та вони ж ніколи не були живі!
«Ну, то й я, — прошепотів Рой, — і я не жив ніколи».
— Рою! — мовив я. — Невже ти залишив би мене самого в цім світі?
«Можливо…»
— Але невже ти допустив би, щоб хтось тебе повісив?
«Чом ні…»
— Але, якщо так, чому ж ти досі тут висиш? Чом тебе досі не зняли?
А це означає…
…що загинув ти лише допіру! Тебе ще не знайшли. І я перший побачив тебе мертвого!
Мені до болю кортіло торкнутися його ступні, його коліна, аби тільки впевнитися, що то Рой! У голові мені промайнули думки про того чоловіка з пап’є-маше у труні.
Поволі, дюйм за дюймом, я простягав свою руку… і тут…
Біля його стола височіла платформа для скульптур, на якій стояла запнута його остання й найбільша робота: Монстр, Чудовисько з опівнічного «Дербі», Створіння, що забігало до церков поза муром і через вулицю.
А хтось узяв молоток і завдав погруддю добрий десяток недобрих ударів. Обличчя, голова, череп — усе воно було розбите, потрощене, так що зостався лише безформний горб.
— Святий Боже! — прошепотів я.
Невже саме це й стало останнім ударом, що вверг Роя в самогубство?
А чи той руйнівник був заховався й чигав у сутіні, й зненацька завдав Роєві, котрий стояв приголомшений посеред своїх поруйнованих міст, підступного удару, а тоді взяв і тільки підвісив уже бездиханне тіло?
Я затремтів. І зупинився.
Бо вчув, як широко розчахнулися двері павільйону.
Я скинув своє взуття й навшпиньки шаснув у тінь, сховався.
26
То з’явився хірурго-медико-лікар, опівнічний артист-абортист, заштрикувач, вигнаний із кола верховних жерців.
Док Філіпс проплив до освітленої далекої частини сцени, роззирнувся, уздрів руйновище, а тоді знайшов повішене тіло й лише кивнув головою, от ніби такі смерті що не день трапляються. І посунув уперед, підгилюючи носаками свого взуття зруйновані міста, наче то було просто якесь сміття, недоречний тут мотлох.
Побачивши це, я мало не вдавився прокльоном. Тоді затулив долонею рот і сіпнувся назад, у густішу тінь.
Потім я став дивитися у щілину в простінку.
Лікар заціпенів. Мов заєць посеред лісової просіки, він пороззирався надовкола крізь свої окуляри у сталевій оправі, а що очей йому було замало, то ще й запринюхувався. Вуха йому навіть начебто сіпалися обабіч поголеного черепа. А тоді він труснув головою. І зачовгав далі, відкидаючи Париж набік і підфутболюючи Лондон. Ось він і добувся до того повішеного жахіття…
У його руці блиснув скальпель. Тоді він схопив валізу, відкрив її й підсунув під повішене тіло, далі схопив стілець, ступив на нього й різонув мотузку над Роєвою шиєю.
Страшно гупнуло, коли Рой ударився об дно валізи.
Своє страждання я притлумив кашлем. І закляк, упевнений, що цього разу він таки розчув і зараз прийде, з тією холодною сталевою посмішкою в руці. Я затамував віддих.
Док зіскочив на підлогу й нахилився оглянути тіло.
Тут ізнову розчахнулися зовнішні двері. Залунали кроки, голоси.
То прийшли прибиральники, й чи то був призначений для них час, а чи він покликав їх прибрати негайно — я не знав.
Док загрюкнув валізу.
Я закусив свої кісточки, а пальці запхнув собі в рот, аби затлумити страшні прориви мого відчаю.
Клацнули замки валізи. Док зажестикулював.
Я відсахнувся, коли бригада робітників пройшлася павільйоном із мітлами та лопатами, аби повимітати й повикидати афінські брили, александрійські бібліотеки та всі бомбейські храми Крішни у сміттєвий контейнер.
Двадцять хвилин пішло на те, щоб підчистити й вивезти працю всього життя Роя Гольдстрома, прихопивши, на рипучому візку, ще й валізу, в якій, зігнуте й невидиме, лежало тіло мого друга.
Коли ж двері загрюкнулися востаннє, я викрикнув усю свою муку, все горе — супроти ночі, смерті, клятого лікаря, тих чоловіків, що подалися геть. Зціпивши кулаки, я кинувся бити повітря — й закляк, засліплений слізьми. Аж коли я простояв отак довгу часину, трусячись і ридаючи, я раптом уздрів якусь неймовірну річ.
Там, притулений до північної стіни павільйону, стояв стіс обернених один
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Трилогія смерті», після закриття браузера.