Читати книгу - "Чорний дім"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
На Самне-стрит Деббі Андерсон досі працює диспетчером. Арнольда Грабовського, Навіженого Угорця, відправили додому без значка, фактично відсторонили, і він відчуває, що варто поставити дружині кілька резонних запитань (відповіді на них він наперед знає, і від цього йому ще дужче щемить серце). Деббі, насупившись своїм зморшкуватим обличчям, стоїть біля вікна із чашкою кави в руці.
— Мені це не подобається, — каже вона Боббі Дюлаку, який похмуро пише звіти. — Це нагадує мені фільми кіностудії «Хаммер», які я бачила по телевізору, ще коли навчалась у старших класах середньої школи.
— Фільми кіностудії «Хаммер»? — каже Боббі, здійнявши погляд.
— Фільми жахів, — каже вона, вдивляючись у густий туман. — Багато з них розповідали про Дракулу. Також про Джека-Різника.
— Я не хочу нічого чути про Джека-Різника, — каже Боббі. — Вибач, Дебстер. — І пише далі.
На автостоянці біля «7-11» містер Раян Патель стоїть поруч із телефоном (який досі огороджений хрест-навхрест жовтою поліційною стрічкою, і, коли ним знову можна буде користуватися, містер Патель не може сказати). Він дивиться в бік центру міста, яке неначе постає з величезної миски сметани. Будинки на Чейз-стрит потонули в цій мисці. У найнижчій точці Чейз видно лише верхівки двоповерхових будівель.
— Якщо він там, — містер Патель м’яко каже сам до себе, — то сьогодні вночі він робитиме, що захоче.
Сплітає руки на грудях і здригається.
Дейл Ґілбертсон, як не дивно, удома. Він планує повечеряти разом із дружиною і своїм хлопчиком, навіть якщо це призведе до кінця світу. Виходячи зі свого кабінету (у якому провів двадцять хвилин, розмовляючи з офіцером поліції штату Вісконсин Джеффом Блеком, і у розмові йому довелось виявити неабияку стриманість, щоб не кричати), бачить свою дружину, котра стоїть і дивиться у вікно. Її постава майже така сама, як поза Деббі Андерсон, але вона тримає в руці склянку вина, а не чашку кави. Обличчя таке ж зморщене, трохи насуплене.
— Річковий туман, — похмуро каже Сара. — Пелена. Якщо він там…
Дейл тицяє в неї пальцем.
— Не кажи цього. Навіть не думай про це.
Але він знає, що вони обоє не можуть про це не думати. Вулиці Френч Лендінґа — оповиті туманом вулиці Френч Лендінґа — зараз спустошаться: ніхто не ходитиме магазинами, ніхто не прогулюватиметься тротуарами, нікого не буде в парках. Тим більше дітей. Батьки триматимуть їх удома. Навіть на Нейлгауз-роу, де ідеальне виконання батьківських обов’язків швидше виключення із правила, батьки не випустять із дому дітей.
— Я не казатиму цього, — погоджується вона, — але це найбільше, що я можу зробити.
— Що на вечерю?
— А якщо курячий пиріг?
Зазвичай спекотного липневого дня така ідея йому б не сподобалась, але як для сьогоднішнього туманного вечора звучить зовсім непогано.
Він підходить і стає позад неї, міцно обіймає та каже:
— Чудово. Що швидше, то краще.
Вона повертається з розчарованим виразом обличчя.
— Ти збираєшся повернутися?
— У цьому немає необхідності, тепер там керують Браун і Блек…
— Ці мерзотники, — каже вона. — Вони мені ніколи не подобались.
Дейл посміхається. Він знає, Сара, у дівоцтві Асбері, ніколи не переймалась тим, як він заробляє на життя, тож така її шалена вірність неймовірно зворушує його. До того ж сьогоднішній вечір для нього — це життєво важлива необхідність. Це найневдаліший день його кар’єри в правоохоронних органах, який закінчився відстороненням від роботи Арнольда Грабовського. Дейл знає: Арні вірить, що невдовзі повернеться на службу. І швидше за все так і буде, чорт забирай. Враховуючи те, як складаються обставини, Дейлу знадобляться навіть такі бездарні екземпляри, як Навіжений Угорець.
— Хоча повертатися мені й не обов’язково, проте…
— У тебе передчуття.
— Так.
— Хороші чи погані? — Вона поважає інтуїцію чоловіка, і свідченням цього є намагання Дейла залучити до справи Джека Сойєра, адже він зараз живе неподалік, і тепер, щоб зателефонувати йому, достатньо набрати семизначний номер замість одинадцятизначного. А сьогодні, їй здається, такий дзвінок буде цілком доречний.
— І хороші, і погані, — каже Дейл, нічого не пояснюючи їй і не даючи змоги ставити подальші запитання. — Де Дейв?
— На кухні за столом зі своїми улюбленими кольоровими олівцями.
Шестирічний Девід Ґілбертсон страшенно захоплюється «Крайолас». Відтоді як у школі закінчилися заняття, він вималював уже дві коробки олівців. Дейл і Сара надзвичайно сподіваються і навіть говорять це одне одному в ліжку перед сном, що в них, вірогідно, росте справжній художник. Ще один Норман Роквелл, якось сказала Сара. Дейл, котрий допомагав Джеку Сойєру розвішувати чудові та дивовижні картини, сподівався, що і його хлопчик стане художником. Він покладає великі надії на сина, про які боїться говорити навіть у подружньому ліжку за вимкненого світла.
Зі склянкою вина в руці Дейл виходить на кухню.
— Що ти малюєш, Дейве? Що…
Він зупиняється. Олівці залишені. Як і картина, на якій, мабуть, іще не домальовано чи то НЛО, чи то круглого журнального столика.
Двері чорного входу відчинені. Вдивляючись у білу пелену, що приховує гойдалку і Девідів гімнастичний снаряд «Джунглі», Дейл відчуває жахливий страх, що перехоплює горло і душить його. Тієї миті він знову відчуває запах Ірми Френо, жахливий запах сирого тухлого м’яса. Відчуття, що його сім’я живе в захищеному магічному колі — це може статися із будь-ким, але ніколи, ніколи не станеться з нами, — тепер зникло. На зміну йому приходить абсолютна впевненість: Девід зник. Рибак виманив його з дому і забрав у туман. Дейл бачить вищир на обличчі Рибака. Він бачить руку в рукавичці — у жовтій рукавичці, — якою той затуляє рот його сину, а не вирячені перелякані очі його дитини.
Не просто в туман, а взагалі з відомого світу.
Девід.
Він біжить через кухню. Його ноги підкошуються. Дейл ставить бокал із вином на олівець на столі, ніжка зісковзує, а він навіть не помічає, що вино проливається і, мов кров із вени, заливає незавершений малюнок Девіда. Він виходить у двері й намагається крикнути, але його голос неспроможний навіть на зітхання:
— Девід?.. Дейв?
За мить, яка, здається, триває вічність, він не чує відповіді. Але зненацька до нього доноситься тихе тупотіння ніг по вологій траві. Сині джинси і червона смугаста сорочка регбі показуються з густого туману. Ще мить —
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Чорний дім», після закриття браузера.