Читати книгу - "Чорний дім"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Ви називали це «Потойбіччя»?
— Я називав це «Території». — Він промовляє це вголос, він неначе нарешті відчинив скриню і тепер може поділитися скарбами.
— Теж гарно. Фред не може цього зрозуміти, але коли я була у своїй ранковій подорожі, я відчувала, що мій син десь у Потойбіччі — на ваших Територіях. Десь захований, подалі від людського ока. У смертельній небезпеці, але досі живий і неушкоджений. У камері. Спить на підлозі. Але живий. Неушкоджений. Думаєте, таке може бути, містере Сойєр?
— Одну секундочку, — каже Фред. — Я знаю, що ти це відчуваєш, я хочу повірити в це також, але ми зараз говоримо про реальний світ.
— Думаю, реальних світів є багато, — каже Джек. — І так, я вірю, що Тайлер десь у Потойбіччі.
— Ви можете його врятувати? Ви можете його повернути, містере Сойєр?
— Ви ж самі казали, місіс Маршалл, — каже Джек — що я тут не просто так.
— Сойєре, я сподіваюсь, те, що ви мені хочете показати, пояснить мені більше, ніж ви тут обоє, — каже Фред. — Нам час закінчувати. Йде наглядач.
Від’їжджаючи з автостоянки лікарні, Фред Маршалл кидає погляд на портфель, що лежить у Джека на колінах, але нічого не каже. Він їде мовчки, аж доки вони не виїжджають на Шосе-93, а тоді мовить:
— Я дуже радий, що ви поїхали зі мною.
— Дякую, — каже Джек, — я теж.
— Я нічого не зрозумів із почутого, але мені б хотілося знати вашу думку з приводу всього цього. Думаєте, все пройшло добре?
— Думаю, що краще просто бути не могло. Ваша дружина… Я навіть не знаю, як її описати. Мені бракує словникового запасу, щоб описати, яка вона чудова.
Фред киває та кидає погляд на Джека.
— Тож ви, сподіваюсь, не думаєте, що вона збожеволіла.
— Якщо це божевілля, то я з радістю був би божевільним разом із нею.
Дві смуги гальково-асфальтного шосе, що простягаються перед ними, піднімаються крутим схилом, а на вершині, здається, сягають безкрайнього, безмежного синього неба.
Ще один сторожкий погляд Фреда.
— То ви кажете, що бачили те, що вона називає Потойбіччям?
— Так, хай як важко було в це повірити.
— Ви можете навіть заприсягтись могилою матері?
— Присягаюсь могилою матері.
— Ви були там? Це був не сон, ви справді там були?
— Улітку, коли мені було дванадцять.
— Я зміг би туди піти?
— Напевно, ні, — каже Джек.
Це неправда, оскільки Фред міг би потрапити на Території, якби Джек узяв його із собою, але Джек хоче зачинити ці двері якомога щільніше. Він може собі уявити Джуді в іншому світі, а Фред — це зовсім інша річ. Джуді вже більше ніж заслужила на подорож на Території, тоді як Фред досі не може повірити в їхнє існування. Джуді почуватиметься там як удома, а її чоловік вчепиться, як реп’ях, і доведеться там панькатися з ним, як із Річардом Слоутом.
— Шкода, — каже Фред. — Якщо не заперечуєте, я б хотів знову зупинитися на вершині.
— Було б дуже добре, — каже Джек.
Фред доїжджає до найвищої точки пагорба, перетинає шосе і зупиняється на узбіччі, встеленому гравієм, з іншого боку дороги.
Замість того щоб вийти з авто, він показує на портфель на Джекових колінах:
— Там те, що ви хочете мені показати?
— Так, — каже Джек. — Я збирався показати вам це раніше, але після того, як ми зупинилися тут уперше, я хотів зачекати, що скаже Джуді. І я радий, що так вчинив. Тепер вам буде все набагато зрозуміліше, Те, що ви чули, пояснює щонайменше половину того, як я це знайшов.
Джек натискає кнопку, розкриває портфель, з-під блідої шкіряної підкладки витягує кепку з написом «Брюерс», яку він знайшов сьогодні вранці.
— О Боже, — налякано каже Фред, — Це… це?.. — Він дивиться всередину і видихає, побачивши ім’я сина.
Він різко переводить погляд на Джека.
— Це Тайлерова. Святі Небеса, це Тайлерова! О Боженьку! — Він притискає кепку до грудей і двічі глибоко вдихає, досі дивлячись на Джека. — Де ви це знайшли? Як давно?
— Я знайшов її на дорозі сьогодні вранці, — каже Джек. — У тому місці, яке ваша дружина називає Потойбіччям.
З довгим стогоном Фред Маршалл відчиняє двері й вискакує з авто. Джек наздоганяє його вже на краю оглядового майданчика, де він стоїть, тримаючи притиснену до грудей кепку, дивлячись на синьо-зелені пагорби за довгими сільськогосподарськими полями, що схожі на строкату ковдру. Він повертає голову, щоб поглянути на Джека.
— Думаєте, він досі живий?
— Я думаю, він живий.
— У тому світі? — Фред показує на пагорби. Сльози ллються з його очей, голос м’якшає: — У світі, який, як казала Джуді, розташований десь там.
— У тому світі.
— Тоді підіть туди і знайдіть його! — кричить Фред. Його обличчя сяє від сліз, він показує на горизонт бейсбольною кепкою. — Підіть туди і поверніть його, чорт забирай! Якщо я не можу, то це маєте зробити ви.
Він ступає на крок уперед, неначе замахується кулаком, а тоді обома руками обіймає Джека Сойєра і схлипує.
Коли плечі Фреда перестають здригатись і він лише важко дихає, Джек каже:
— Я зроблю все, що в моїх силах.
— Я знаю. — Він відступається та витирає обличчя. — Вибачте, що так накричав на вас. Я знаю, що ви хочете нам допомогти.
Вони обоє повертаються до автомобіля. Далеко на заході видніються незрозумілі, розпливчасті, димні плями, неначе блідо-сіра запона накрила другий берег річки.
— Що то? — запитує Джек. — Дощ?
— Ні, туман, — каже Фред. — Надходить із Міссісіпі.
Частина третя
Нічний берег Плутона
15
До вечора температура знижується на п’ятнадцять градусів, мов сумний холод огортає незначну частину Кулі Кантрі. Грози немає, але небо набуває фіолетового відтінку, від річки здіймається туман і оповиває похилий схил Чейз-стрит, спершу облягає ринви, а тоді й будівлі. Він не ховає їх повністю, як це іноді буває взимку та навесні, але робить усе навколо розпливчастим: забирає кольори і пом’якшує форми. У тумані знайоме здається чужим. І запах, задавнений запах чайок, проникаючи глибоко до рецепторів нюху, будить
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Чорний дім», після закриття браузера.