Читати книгу - "Дівчина, яку ти покинув"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
І голос Пола порушує тишу:
— Лів… боюся, цей судовий процес тебе розорить.
Вона нерухомим поглядом дивиться на своє горнятко кави.
— Лів?
— Я не хочу розмовляти про процес.
— Я й не збираюся обговорювати його в усіх… подробицях. Я лише кажу, що хвилююся.
Вона намагається посміхнутись.
— Знаєш, не варто. Ти ще не виграв.
— Навіть якщо виграєш ти. Лише на адвокатів піде ціла прірва грошей. Я вже мав із цим справу кілька разів, тож добре уявляю, скільки це тобі коштуватиме.
Він відставляє горнятко і бере її за руку.
— Слухай. На тому тижні я мав приватну розмову з Лефеврами. Моя ділова партнерка Джейні навіть не знає про це. Я трохи змалював їм твою ситуацію, пояснив, як сильно ти любиш картину, як не хочеться тобі з нею розлучатись. І вони погодилися запропонувати тобі належну винагороду. Солідну винагороду, йдеться про шестизначну цифру. Це з надлишком покриє твої витрати на адвокатів.
Лів дивиться на свої руки в його руках. Гарний настрій безслідно зникає.
— Ти… хочеш переконати мене відступитися?
— Не з тих причин, про які ти подумала.
— Тобто?
Він дивиться перед собою.
— Я дещо з’ясував.
У неї в душі все обмирає.
— У Франції?
Він стискає губи, наче зважуючи, як багато можна їй розповісти.
— Я знайшов стару газетну статтю, написану американською журналісткою — колишньою власницею твоє картини. Там розповідається, як вона отримала картину на складі крадених творів мистецтва поблизу Дахау.
— То й що?
— Усі ці твори були викрадені. І це додає ваги нашій позиції, що картина потрапила в німецьку власність незаконно.
— Це велике припущення.
— Це ставить під сумнів законність володіння картиною всіма подальшими власниками.
— Це ти так кажеш.
— Я добре знаюся на своїй справі, Лів. Ми вже подолали півшляху. І якщо існують іще якісь докази, ти знаєш, що я їх знайду.
Вона відчуває, як її поступово охоплює заціпеніння.
— Гадаю, ключове слово тут — «якщо», — вона висмикує долоню з його рук.
Він обертається, аби глянути їй в обличчя.
— Гаразд. Ось чого я не можу зрозуміти. Навіть якщо не торкатися морального боку цієї справи. Я не розумію, чому аж ніяк не дурна жінка, в якої є картина, куплена майже за безцінь і, як тепер з’ясувалося, з сумнівною історією, не погоджується віддати її за пристойні гроші. Чортову купу грошей, в рази більше, ніж довелося за неї сплатити.
— Справа не в грошах.
— Ой, припини, Лів. Я зараз кажу про очевидне. А саме: якщо ти наполягатимеш на продовженні судового процесу і програєш, ти втратиш сотні тисяч фунтів. Може, навіть свій дім. Усі заощадження. І все це заради картини? Ти справді цього хочеш?
— Софі — не їхня власність. Вони… їм начхати на неї.
— Софі Лефевр померла більш ніж вісімдесят років тому. Я цілком переконаний, що їй байдуже.
Лів вислизає з ліжка й озирається в пошуку брюк.
— Ти справді не розумієш, так? — вона стрімко натягає їх, несамовито смикає блискавку. — Господи. Ти настільки не схожий на чоловіка, яким я тебе вважала.
— Ні. Ти здивуєшся, але я чоловік, який не бажає, щоб ти втратила свій дім ні за що.
— О ні. Я забула. По-перше, ти той, хто приніс усе це лайно до мене в дім.
— Гадаєш, цього не зробив би хтось інший? У цій справі все зрозуміло, Лів. Організації, подібні до нашої, існують скрізь, і вони не стали би зволікати.
— Ми закінчили? — вона застібає бюстгальтер і натягає джемпер через голову.
— О, чорт. Послухай. Я лише хочу, аби ти добряче подумала над цим. Я… я просто не бажаю, щоб ти з чистого принципу втратила все, що маєш.
— О. То це все — заради турботи про мене. Гаразд.
Він тре свій лоб, наче намагаючись не зірватись. А потім хитає головою.
— Знаєш що? Думаю, справа взагалі не в картині. Думаю, справжня причина — це твоя нездатність жити далі. Віддати картину для тебе означає залишити Девіда в минулому. А ти не можеш зробити цього.
— Я живу далі! Ти чудово це знаєш! На біса, по-твоєму, була ця ніч?
Він приголомшено дивиться на неї.
— Сказати тобі? Не знаю. Справді не знаю.
І коли вона проривається повз нього до виходу, він навіть не намагається зупинити її.
25
За дві години Лів сидить у таксі, спостерігаючи, як Генрі знищує каву, заїдаючи булочкою. Її шлунок стискається.
— Мав відвезти дітей до школи, — пояснює він, струшуючи крихти з колін. — Завжди не встигаю поснідати.
На ній суворий темно-сірий жакет, з-під якого виглядає яскраво-синя сорочка. Вона носить цей одяг, наче обладунок. Хоче сказати щось, але не може — її щелепи наче намертво скріплені між собою. Нервів більше немає, вона сама — один гігантський нерв. Здається, лише торкнися її — і вона задзвенить, мов струна.
— Варто лише присісти з горнятком кави, як гарантовано один із них прибіжить просити тоста, або каші, або ще чогось.
Вона безмовно киває. У її вухах і досі лунає голос Пола: «Усі ці твори були викрадені».
— Мабуть, близько року я їв усе, що міг вихопити з хлібниці по дорозі до дверей. І тепер дуже полюбляю сирі пампушки.
Під стінами суду зібралися люди. Невелика юрба товчеться біля парадних сходів. Спочатку Лів вирішує, що це туристи, — та коли вона виходить із таксі, Генрі хапає її за руку.
— О Господи. Тримайте голову нижче, — каже він.
— Що?
Не встигає вона ступити на тротуар, як усе навколо заповнюється спалахами. Лів завмирає на місці, наче паралізована. А тоді рука Генрі штовхає її вперед, повз людей, що штурхаються ліктями і майже у вухо викрикують її ім’я. Хтось тицяє клаптик паперу в її вільну руку. Вона чує голос Генрі, в ньому лунає паніка — здається, юрба обступила її з усіх боків. Вона оточена пістрявою курток і темними велетенськими бездонними об’єктивами.
— Розступіться всі, будь ласка. Розступіться.
Краєм ока вона помічає блиск міді на уніформі поліцейського, заплющує очі й відчуває, як її відштовхують убік. Генрі міцніше стискає її руку.
Потім, пробираючись крізь охорону, вони опиняються в мовчазній будівлі суду. Опинившись на тому боці, вона спантеличено кліпає
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Дівчина, яку ти покинув», після закриття браузера.