Читати книгу - "Межі пристойності, Лана Вернік"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— У тебе червоні в місто прийшли, готуй килими, — сказавши це, Жанна пішла на кухню — поглянути, що чекає її на пізній сніданок. Попри захоплення спеціями, щоденне готування їжі її втомлювало, а поїсти щось смачне і цікаве вона була готова майже завжди. І цей сніданок, вона це відчуває, має бути якимось незвичайним.
Артур і справді готував. Він був у джинсах і яскраво-синій футболці, котра підкреслювала чорноту його волосся.
— Привіт, — привіталась вона.
— Привіт, — Артур озирнувся, побачив, що вона сама, і знову повернувся до пательні.
— Що готуєш?
— Сніданок, — сухо відповів він.
— Це його фірмова яєчня, після неї можна вже й не обідати, — сказав Артем, сидячи в кутку диванчика і наминаючи горішки з піали.
— Цікаво, — Жанна зупинилася біля дверей і сперлась об стіну. Сідати на диван до шатена вона не хотіла.
— Якщо ви вже всі тут зібралися, то, може, поясните, що то була за вистава біля моїх дверей? — не повертаючись, запитав Артур.
— Твій брат… — Жанна перевела подих, бо злість нахлинула на неї якось дуже раптово, — він почав мені тут розповідати, що ти не лишаєш дівчат у себе на ніч, а в свою кімнату — так взагалі нікого не пускаєш, тому, якщо Злати нема зі мною в кімнаті, то ти її виставив за двері.
Артур повільно повернувся, погляд, яким він нагородив брата, навіть Жанну примусив втиснутися в стіну, а той лише опустив очі. Вже звик?
— Ти нормальний? — голос його був не холодним. Він був крижаним.
— Вибач… Ну, але ж це правда… Я розумію, що Злата не всі, але Жанна так прикольно нервувала. І я не думав, що вона побіжить перевіряти…
— Щось лажа за лажею, брате… — процідив Артур крізь зуби і повернувся до готування.
Фірмова яєчня включала в себе бекон, шампіньйони і мексиканську овочеву суміш. Все це було тушковане на пательні, а зверху додавались яйця, і готувались так, щоб жовтки залишалися рідкими. Ще на столі був кошик з хлібом, тарілка з нарізаними огірками і паприкою, а також — блакитний сир.
— Це те, що я думаю? — Жанна скривилась і показала пальцем на сир.
— Дор Блю, з яєчнею дуже смачно, — сказав Артем.
— Ні…
— Ти куштувала?
— Ні-ко-ли… Це ж пліснява…
— А ти спробуй. Іноді, все не таке, яким здається на перший погляд, — сказав Артур миючи руки і йдучи з кухні.
— Саме так, — сказав Артем, прищурившись.
Жанна недовірливо поглянула на нього. Симпатичний же, зараза, але цей довгий язик… В деякі моменти це добре, але коли він починає говорити... Мабуть, треба дослухатися і спробувати.
— Хм… Непогано, — Жанна таки взяла дрібку.
— От бачиш, — він посміхнувся.
Злата не приходила. Не дочекавшись її, Артур пішов у малу кімнату. Вона саме застібала джинси і підскочила, не очікуючи, що хтось зайде без стуку. Побачивши Артура, завмерла.
— Сонечку, ти ще довго? Все готове.
— Я вже йду… — вона застебнула джинси і поправила реглан, намагаючись не дивитись на нього. Від Артура це не приховалось, але він вирішив поки що не розпитувати. Спочатку — її треба нагодувати, бо такими темпами скоро буде хитатися від вітру.
На кріслі він помітив відкриту пачку прокладок. Можливо, причина зміни настрою в цьому...
— Я чекаю, — він вийшов.
Коли вона прийшла, Артур пропустив її на диван. Злата охоче почала їсти, потроху жвавішала. Жанна радила їй блакитний сир, Злата обережно куштувала, дивувалася смаку, усміхалася, і все було добре…
— Слухай, ти ж у понеділок вранці летиш до своїх буржуїв, можна буде взяти твою тачку? — весело запитав Артем. — У нас тут тусня на вечір за містом.
З рук Злати випала виделка, дзенькнувши об тарілку, відлетіла і впала на підлогу. Вона знала, що він має їхати… але не думала, що вже так скоро. А запитати ніяк не наважувалась... Жанна завмерла, поглянувши на зблідлу подругу.
Артур стиснув губи так, що вони аж побіліли, глянув на брата спідлоба. Нічого не кажучи, опустив руку, підняв виделку. Підвівся, поклав дівчині чисту, цю закинувши у мийку, повернувся на місце. Артем весь цей час жував, навіть не помічаючи, як різко змінилась атмосфера в кімнаті після його питання.
— То можна чи ні? — він нарешті поглянув на Артура.
— Я подумаю, — сказав брюнет, повернувшись до свого сніданку.
Злата більше не їла. Вона, підперши голову лівою рукою, бездумно колупала виделкою вміст своєї тарілки, де ще лишалась більша половина всього, намагаючись втримати сльози, які прагнули знайти вихід назовні. Сама дивувалась своїй емоційності. Можливо, це тому, що останні дні занадто важкі. Горло ніби хтось перетис…
Артур їде вже цього понеділка. Сьогодні вже середа… На два місяці.
— Злато, тобі не сподобалося, як Артур готує? — намагався пожартувати Артем.
Дівчина мовчала, не піднімаючи голови, і кусала губи.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Межі пристойності, Лана Вернік», після закриття браузера.